21 
egymástól való megkülönböztetés és felismerés határán csak egy- 
másba átmenő oly (vikariáló) alakok sorozatáról beszélhetünk, 
melyek valamely geográfiái területhez vannak kötve. Nagyon sok 
genuszra érvényes, ismert tények ezek, de épen ilyenek tárgyalá- 
sánál talán nem fölösleges hangsúlyoznunk őket. 
Ha számon vesszük az Erysimum - nak legjellegzetesebb, faji 
megkülönböztetésekre’ legbiztosabb alapot nyújtó alaki tulajdonsá- 
gait, úgy elsősorban természetesen a Cruciferákra úgyis jellemző 
termésalak fog ilyennek szerepelni. A faji változásokat a termés 
vastagsága, hengeres vagy négyszögletes s e mellett lapított 
és zöld élű volta, bizonyos határokon belül a bibeszál hossza, a 
bibe szélessége és kicsípettsége mutatják : ezek a megkülönböztető 
tulajdonságok még a legállandóbbak, tehát a legbiztosabbak is. 
Már kevésbbé állandó faji jelleget nyújt a termés hossza, a virág 
színe és nagysága — természetesen a legalkalmasabb vizsgálati 
anyag a botrytikus virágzat legkülsőbb, tehát a legelsőbb nyíló 
virágai — , továbbá a levelek széle és a tőlevélrózsa virágzás ide- 
jén való frissesége vagy elszáradt volta ; a szár elágazása ; a 
szőrözet, t. i. a keskeny levelű fajoknál csak 2 ágú, a széles le- 
velűeknél csak több ágú szőrök vannak a leveleken, s eme két 
véglet között minden képzelhető átmenet megtalálható. 
Anatómiai bélyegek, főkép a termésen, egy monográfia ke- 
retében legalább a főbb csoportokra nézve bizonyára hozzájárul- 
nának némileg a fajok rendszerezéséhez. 
A magyarországi s általában a középeurópai Erysimum fa- 
joknál az E. erysimoides (— yannonicum , odoratum ) és a körülötte 
csoportosuló fajok, továbbá a Bánság, Horvátország és Szerbia 
flóráját jellemző E. comatum és E. helveticum , linearifolium cso- 
port nyújtanak főképen nehézséget. A következőkben csupán az 
E. erysimoides csoporttal akarok foglalkozni s eltekintek az E. 
helveticum. comatum , silvestre stb. fajoktól, a mezeknek syste- 
matikai értéke és helyzete a rokon földközi tengermelléki fajok- 
nak tüzetes vizsgálásával kapcsolatban volna csak teljesen meg- 
fejthető. 
Az E. erysimoides csoportot más fajokkal szemben a mindig 
fogas vagy kacúros, túlnyomó részében 3 — 4 ágú és csak kevés 
kétágú szőrrel biró levele, az élein alig szőrös, tehát zölden ma- 
radó 4 élű becö és a rövid, legfeljebb 2 mm. hosszú, a becőnól 
alig vékonyabb bibeszál jellemzi, a bibe + kicsípett, szélessége 
rendesen a becő szélességével egyenlő. A becö felálló vagy hegyes 
szög alatt elálló kocsána alig vékonyabb. A növény rendesen két- 
éves. Elterjedési köre magában foglalja egész Középeurópát, nyu- 
gat felé Franciaország keleti részét, Németország délibb részét, 
Galiciát, a Balkán északi részét ; megvan, bár úgy látszik igen 
ritka az Alpok déli lejtőjén s az északi lejtőjén szintén csak 
szórványosan fordul elő. 
Tekintve az elterjedési terülelet, érthetőbb lesz az a körül- 
