380 
laposszélű és tompaliegyű, la- 
zább szövetű és alig kifutó erű 
leveleket viselnek, váltakozva 
a száraz időben nőtt keskenyebb 
és hosszabb, visszahajlott szélű, 
erősen kifutó erű és tömöttebb 
szövetű levelek zónájával. Eze- 
ket a hygro- és xerophyton- 
jellegű leveleket válta- 
kozó és egymást követő 
zónákban nemcsak a Ph. 
alpicola , de a Ph.f ontana szá- 
rain is f e 1 1 a 1 á 1 li a t n i. El- 
lenben az endostomium basi- 
laris hártyájának lyukgatott- 
sága a Ph. fontana- példákon 
nem. vagy ritkán lelhető fel. E 
bél}'eg tehát inkább a Ph. al- 
picola sajátja ; mint ityent emeli 
ki Limpricht is. 29 ) 
A Philonotis- fajok éppen úgy, 
mint a Sphagnum- ok, tíryum- ok, 
Brachythecium-ők , Hypnum- ok 
stb. fajai nem élesen körül- 
határolt systematikai egységek, 
hanem lassú és fokozatos soro- 
zatok csupán, melyeknek tagjai 
egymásba olvadnak s a melyek- 
ről néha majdnem lehetetlen 
eldönteni azt, hogy tk. melyik 
fajhoz is tartoznak. Egy ilyen 
sorozat két végét jelöli egy- 
részt a Ph. fontana , másrészt 
a Ph. alpicola , melynek helyes 
neve Loeske szerint : Ph. tomen- 
tella Mól. A két vég közé eső ! 
weisen auch die Rodnaer Exem- 
plare auf. Die in einer regne- 
rischen, nassen Periode ge- 
wachsenen Stengelteile tragen 
breitere, flachrandige, stumpf- 
spitzige Blátter von lockererem 
Gewebe und mit kaurn aus- 
laufenden Nerven ; mit diesen 
wechseln wieder bei trocknerer 
Zeit gevvachsene schmálere, 
lángere, mit zurüekgebogenem 
Rand versehene Blátter mit 
dichterem Gewebe und stark 
auslaufenden Nerven ab. Solche 
einen hygrophytischen resp. 
xerophytischen Charakter auf- 
weisende Blátter kann mán 
in abwechselnden Zonen nicht 
nur bei Ph. alpicola , sondern 
auch an den Stengeln von Ph. 
fontana antreffen. Dagegen ist 
eine Durchlöcherung dér Ba- 
silarmembran des Endostoms 
bei Ph. fontana nicht oder nur 
selten zu finden. Das ist alsó 
melír ein dér Ph. alpicola eige- 
nes Merkmal, wie dies schon 
Limpricht 29 ) hervorgehoben hat. 
Die Philonotis- Arten sind 
ebenso wie jene dér Gattungen 
Sphaynum, Bryum , Bracliythe- 
cium und Hypnum keine scharf 
umgrenzten systematische Ein- 
heiten, sondern nur allmáhlig in 
einander gleitende Reihen, bei 
dérén einzelnen Gliedern es oft 
unmöglieh ist festzustellen, zu 
welcher Art sie gehören. End- 
glieder einer solchen Reihe 
bilden Ph. fontana einerseits 
und Ph. alpicola anderseits, 
dérén richtiger Name nach 
Loeske Ph. tomentélla Mól. ist. 
Die sich zwischen diese End- 
28 ) Hedwigia (1906) 109. 
29 ) Op. eit. II. 574. 
