22G 
tcs vagy félig zárt virágot 
(igen rövid és tompitott szir- 
mokkal). 
Ahogy az idén nehány ilyen 
tökéletesebb virágot közelebb- 
ről vizsgáltam, azonnal feltűnt 
nekem a Dél-Tirolban elterjedt 
T^. austriaca Kern -bez való 
nagy hasonlatossága ; erre vallott 
a virágok határozottan kék szi- 
ne s fehéres torka valamint 
gyengébb illata; a pálhák bosszú 
rojtjai is sokkal inkább emlé- 
keztetnek a T’’. austriaca ra 
mint a V. odorata és /iírí«-nak 
középalakjára, mely két utóbbi 
faj közül egyiknek sincsen ilyen 
hosszú rojtos pálhája. Most már 
az is világosabb lett előttem, 
miért nem voltam eddig képes 
a V. austriaca-mk Dél-Tirolban 
gyakran található zárt virágú 
példányait az észak-tiroli V. 
sepincola~tó\ megkülönböztetni. 
Azt hiszem tehát, hogy a 
V. sepincola vagy egy, a V. 
austriaca-niik igen közel i’okon 
faja vagy pedig, s ez még való- 
szinnübb, egy és ugyanazon 
törzsfajuak helyettesitö alakja. 
A V sepincolát Innsbruck kö- 
rül olyan reliqiűának tartom, 
mint a milyen nálunk hogy csak 
nehányat említsek : a Saponaria 
ocíjmoides, Medicago minima, 
Poientilla micrantha, Tomrna- 
sinia verticillaris, Veronica 
prostrata, Odontites liitea, Eu- 
phorhia purpurata, Ostrija car- 
pinifoliaé,?:Carexhumilis,\\\Q\jQk 
a vidékünkön gyakran keresz- 
tül zúduló Főim behatása mel- 
betráchtlich vor dér Blütezeit 
dér V. odorata, eino oder die 
andere vollstándige odor semi- 
clandestine Blüte (mit ganz kur- 
zen und stumpfen Petalen). 
Als ich heuer ein paar sol- 
che vollkommene Blüten náher 
betrachtete, fiel mir sofort dé- 
rén grosse Áhnlichkeit mit dér 
in Südtirol verbreiteten V. aus- 
triaca Kernek hinsichtlich dér 
entschieden blanen Fárbungund 
des weisslichen Schlundes des 
Petalen, sowie hinsichtlich dér 
schwacheren Wohlgeruci’es auf ; 
auch die lángén Fransen dér 
Nebenblátter stimmten viel bes- 
ser zu einer V. austriaca als 
zu einer Mittelforin zwischen 
V. odorata und hirta, von wel- 
chen zwei letzten Arten kelne 
eine derartig lángé Befransung 
besitzt. Es wnrde mir jetzt auch 
klarer, waruni ich die in Süd- 
tirol bániig auftretenden clan- 
destinen Exemplare dér V. au- 
striaca nicht recht von dér 
nordtirolischen V. sepincola zu 
unterscheiden vermocht hatte. 
Ich glaube alsó, dass imsere 
V. sepincola eine mit V. aus- 
triaca sehr nahe verwandte Art 
oder wahrscheinlicher nur eine 
stellvertretende Race einer und 
derselben Ilauptart darstellt. 
Viola sepincola wáre somit in 
Innsbruck als eine Relictpflanze 
zu betrachten, wie solche sich 
hier in grosser Zahl — ich 
nenne nur Saponaria ocgmoides, 
Medicago minima, Potentilla 
micrantha, Tommasinia verticil- 
laris, Veronica prostrata, Odon- 
tites lutea, Euphorbia purpu- 
rata, Ostrya carpinifolia, Carex 
humilis — unter dem begün- 
stigenden Einílusso des so oft 
