263 
szótágazás középpontjául kijelölnünk. Körülbelül 1000 int. niagas- 
ságbeli termőhelye is ennek megfelelő. Feljebb a H. nivea szét- 
ágazása terjed, tiszta fehér virágával, az alacsonyabb hegyvidéken 
pedig a H. silvestris vált ki belőle, jobban mirigyesedvén, kétnyár- 
éltűvé formálődván, szirma lilásodván. A H. silvestris mirigyeivel 
és szabdalt levelével különben a mediterrán H. glutinosa, hosszas 
szirmával pedig a pusztai H. tristís felé is hajlik. A H. glabrescens 
mintegy a H. candida és H. obtusa összekötő láncszeme. 
A fajsorozat természetes megszaggatottsága miatt a termé- 
szetszerű fokozatos egymásra következést, a láncolatos sorozatot 
tovább kitüntetni bajos, de a vizsgáltam fajoknak a latin szöveg- 
ben közlendő sorozata lehetőleg tökéletes és a valóságot megköze- 
líti. A Deserticolae és Mediterraneae csoport egymástól is, vala- 
mint a Montieolae-tó\ is nagyon élesen elkülönült és kevéstagú, a 
Monücolae (Matronales) terjedelmesen szétágazó. Ha tagjait körbe 
állítva gondoljuk, az utolsó kevés glandulás H. Vrabélyiana és 
H. Degeniana a niirigytelenek sorozatát zárja, de kevés mirigyével 
a bőven glandulás sorozat elejéhez (1. H. Dinarica) csatlakozik 
(nem a H. iristis\\Qz) s a sorozat szakadatlan gyűrűt alkot, a 
mint a latin szövegben kitüntetjük. 
A ház körűi a Hesperis könnyebben és hamarább változik. 
Az ember közelében élő virág nem igen szokott őstypus lenni, itt 
a megélhetés jobb viszonyait használja ki. A lila szín folyadéka a 
melegebb levegőtájban fejlődik. Ezért a hegyi, többnyire fehérszirmú 
//csj>ensünknek ősiebbnek és természetszerűbbnek kell lenni, mint 
az alacsonyabb vidék meg a síkság lilaszirmúinak. A havas meg 
a magasabb hegyvidék természete a füvet kitelelő rügyek alkotá- 
sára szoktatta, rajta többnyáréltűek uralkodnak. A Pilishegyen, a 
síkság közelében a fehér H. candida tőrügyéről és tőrozettájáról 
még meg tud újulni, a Mátra tetején a Hesperis glabrescens már 
pirosszirmú, gyökere néhány esztendőn át kihajt s valószínűleg a 
H. candidáhcA vált ki. 
Erdőtlen hegylejtőink {H. tristis, H. silvestris), valamint a dél- 
keleti alvidék és puszta Hesperis-Q is többnyire kétnyáréltű {H. Ste- 
veniana, H. pycnotricha, H. semiglabra, H. adenosepala). Szigorú 
meggyőződésem, hogy ez is mind hegyi többnyáréltűből alakúit, 
de a természetnek nem egészen a mai állapotában. Ha megközelí- 
tőleg a mai viszonyok szerint kisérlenénk megítélni az alvidék két- 
nyáréltű Hesperis-éwek keletkezését, az orosz steppe természetét 
kell alapúi választanunk, mint a hol a kétnyári Hesperis ma is 
elegendő-számú, s a természeti állapota más hasonló vidékénél 
(Alföld) most még eredetibb. Itt a rövid tavaszi vegetatióra a növény- 
zetet meggyilkoló esötlen forró nyár, erre hirtelen a tél következik, 
s ennek a hosszú időnek fízikai egyenetlenségeit a földben levő 
gyökér meg a fején levő rügy és tőrozetta valószínűleg nein bírta 
elviselni, s a Hesperis végre, megújuló rügy nélkül, kétnyáréltű lett. 
Az egy- és kétnyáréltű füvek a puszta meg a steppe természetéhez 
