9 
a szirmok széleinek hasogatottságában és tövük szőrösségének 
fokában nyilatkozik meg. Éppen azok a bélyegek változók tehát, 
melyeket mai felfogásunk szerint rendszertanilag fontosaknak 
tartunk. E körűimén}', ha az alakok körülhatárolása szempontjá- 
ból kellemetlen is, leszármazásuk megállapítása tekintetében azon- 
ban értékes és elősegíti a szélsőséges alakok megértését. Válto- 
zatai az alakok egész sorát tüntetik fel, mert a szirmok hosszú- 
sága, széleik viselkedése a csészepikkelyek változásaival, a virágok 
színével s nem egyszer a szárak többvirágúságával combinalódik 
és ha mindenáron azt keresnők, bő alkalom nyílnék számos forma 
kijelölésére. Tekintetbe véve azonban alakjainak átmenetekkel 
való folytonos kapcsolódását, tökéletesen elegendő, ha az alaksor 
kevesebb, jellegeik szembetünősége alapján inkább kiváló tagja 
köré csoportosítjuk a többit. 
Változatai közül talán legelterjedtebb az, melynek tövükön 
bőven szőrös sziromlemezei hosszúságban a sziromkörmök, illetve 
a csésze felét elérik, vagy azt sokszor túl is haladják és mélyen, 
ismételten, majdnem buglyasan sallangosak. Csészepikkelyei közül 
a külsők elég gyakran a pikkely lemezének hosszúságát is elérő, 
vagy azt éppen túl is haladó zöld hegyben végződnek. Emellett 
természetesen gyakoriak a belsők módjára hirtelen rövid szál- 
kába kifutó pikkelyek is. Virágai, a hosszabbfajta szirmok miatt, 
nagyok és rendszerint magánosak; ritkán 2—3 v. több virágúak 
a szárak. A D. plumarius L.-re emlékeztető megjelenésük miatt 
az idevonható alakok sorát D. spiculifolius f. pseudoplumariu* néven 
különíthetni el s a következőképpen jellemezhetni : 
Dianthus spicidifolius f. pseuio plumarius : fiores speciosi : peta- 
lorum lamina dimidium unguis superante vei subaequante ad 
médium vei ultra médium profunde laciniato-multipartita, alba vei 
quandoque pallide rosea. pilis saepe purpureis barbulata. Habitu 
D. plumarii. 
A körvonalozott alak az erdélyi régibb botanikusok D. plu- 
marius-i t teljesen magában foglalja a szórványosan az egész 
területen, de tömegesebben, illetve majdnem uralkodóan, különösen 
az erdélyi fióraterület keleti részein, valamint a Biharhegységben 
gyakori. 
Erdély nyugatának, különösen az Erdélyi Erczhegységnek 
és szomszédságainak alacsonyabban fekvő mészkőszirtjein, legki- 
fejezettebb megjelenésében Toroczkó hegyein s a tordai Hegy- 
hasadékban, a D. spiculifolius már kevésbbé szőrős, a kopaszodásra 
nagy mértékben hajlandó, vagy éppen lekopaszodott szirmokkal 
tűnik fel. A szirmok kopaszodásával arányosan kapcsolatos a 
szirmok sallangozottságának sekélyebb volta, vagyis a szirom- 
sallangok megrövidülése. E két jellemvonás változása következté- 
ben ezek az alakok, amíg egyrészt már kisebb virágjaik révén is 
meglehetősen különböznek a D. spiculifoli m pseudoplnmarius alak- 
jaitól, addig másrészt sokszor a csalódásig hasonlítanak a D. 
