17 
összevonható volna. De nem tartozik a Janka által említett déli 
és nyugati fajok körébe sem, mert ezek leírásaik meg herbariumi 
példányaik nyomán is, merőben más typusok, melyek az erdélyi 
szegfűtől természetesen minden tekintetben messze esnek. A 
I). Wolffii megfejtése végre is akkor sikerült, amikor a Torda 
melletti Hegyhasadékban negyedéve néhány tő a D. Wolffii-va,\ 
azonos szegfüvet találtam s ez alkalommal élő növények vizsgá- 
lata alapján is megállapíthattam, amit már a herbariumi anyag 
vizsgálata után is sejtettem, t. i. azt. hogy a Dianthus Wolffii 
Janka kétségtelenül bastardus-eredetű s a I). spiculifolius f. petraei- 
formis és B. saxigenus Schur (esetleg a I). Carthusianorum 
egy mészkősziklán termő másik alakjának) ivari kereszteződésé- 
ből jött létre. Úgy a Scárisoara hegyen, mint a tordai Hegy- 
hasadékban a két szülőfaj együtt és bőven nő. a keveredés tehát 
nem csak lehetséges, de a növények morphologiai bélyegei nyomán 
bizonyos is. A bastardus-eredet magyarázza meg azután egy- 
részt a növény aránylagos ritkaságát, másrészt pedig azt, hogy 
maga Janka is félreismerte e szép szegfüvet. 
Bastardusunk főbb jellemvonásait megismerendő, különösen 
a levélhüvelyeket, a virágrészei közül pedig a csészepikkelyeket s 
a szirmokat kell vizsgálnunk, mint a növény olyan részeit, melyek 
a keveredést a legszebben mutatják. 
A B. saxigenus levélhüvelyei tudvalevőleg 10 — 12 mm. 
hosszúak s átlagban 4— 5-ször hosszabak a levelek szélességénél. 
A B. spiculifolius f. petraeiformis levél hüvelyei ellenben átlagosan 
csak 2 (1-5—2 2) mm. hosszúak s hosszúságuk alig haladja túl 
a levelek szélességét, vagy csak nagyon ritkán (a szár alján) 
annak majdnem kétszerese. Bastardusunk levélhüvelyei 3 — 5, ille- 
tőleg a felsők 2 — 2 5 mm. hosszúak. Hosszúságuknak a levelek 
szélességéhez való aránya tehát az alsóknál 2 — 3, a felsőknél 
2 (3). A levélhüvelyek meghosszabbodása kétségtelenül a D. saxi- 
genus- tói eredő jellemvonás. 
A csészepikkelyekben gyökeredző jellemvonások különösen 
fontosak. A bastardus megitélésénél számbajöhető B. spiculifolius 
f. petraeiformis 4 csészepikkelye közül a külsők 5 — 6 mm. hosz- 
szúak rendszerint szélesen tojásdadok és röviden vagy igen 
röviden kihegyezettek. A belsők valamivel hosszabbak, 7—8 mm. 
hosszúak, fordítottan széles tojásdadok, tompavégúek s igen hir- 
telen kicsiny, hosszúságában rendszerint az I mm-en alul maradó 
hegveeskében végződnek. A meglehetősen a csészére simuló pik- 
kelyek inkább fúnemúek s ha keményebb állományúak is, zöl- 
desek vagy a csészével együtt piros-lilásan futtatottak. A D. saxi- 
genus sötét bőrszínű pikkelyei merőben mások. A külsők 10 mm. 
hosszúak, fordított tojásdadok, felfelé szélesedő tompa végükből 
rögtönösen emelkedik ki a 3—4 mm. hosszúságot elérő szálka. 
Hasonló alakúak a belsők is, csakhogy ezeknek 10 — 12 mm. 
hosszúságából 3 5— 5 mm. esik a szintén rögtönösen kiemelkedő 
