J78 
Azt hiszem, hogy különösen két, alább részletesebben is ki- 
fejtendő egyéni sajátosságára kell a figyelmet különösen felhív- 
nom. Az egyik klasszikus józansága és elfogulatlansága, a másik 
artisztikus vénája. Ezek azok a speciális borbási sajátságok, 
amelyek minden elődjétől és kortársától megkülönböztetik egész 
tudósi pályáját és egész működését. 
Borbás klasszikus józansága annyira feltűnő, hogy mindenik 
müvében egyaránt a legészrevehetőbben megnyilatkozik. Bizonyos, 
hogy kifejlődésében, megerősödésében nem kis jelentősége és sze- 
repe volt nevelődésének sem: az egri ciszterciták gimnáziumá- 
ban régi klasszikus hagyományok éltek és váltak a tanulókban 
eleven erővé s Borbás sem maradhatott ezen hatásokon kívül. 
Ennek tulajdoníthatjuk, hogy amikor az életbe kikerült, már föl 
volt vértezve a korában annjűra divatos természetrajongás ellen, 
úgy hogy, míg kortársai közül sokan mások a romantikus német 
természetfilozófusok nirvánájának hálójába kerültek, ő harmonikus 
életrendje magaslatáról észre sem vette a XIX. század végének 
beteg-bidermájer vergődéseit, amelyek ekkor már nem az erő, 
hanem a gyengeség jelei voltak. 
Hogy azonban Borbás nem tanulta a klasszikus józanságot, 
hanem éppen ellenkezőleg, legegyénibb alapsajátsága a szupra- 
rousseaui elfogulatlanság, annak mindennél értékesebb bizonyíté- 
kai azok a sorok, melyek gyermekkorának egyik sokáig megőr- 
zött emlékéről balatoni flóraművében, legremekebb és legegyénibb 
munkájában, találhatók. Őt már nyermekkorában sem a kepzelet 
csapongása. a mese vonzotta, hanem a gyakran ridegnek mondott 
valóság. «En élénken emlékszem vissza, hogy néztük — gyermek- 
koromban. Ipolylitke és Tőrincs között — a befagyott Csádaj- 
mocsár jéghátán a tüzes emberek táncát. Azaz mindig vágytam 
látni ; a téli estéken oly látható színekkel meséltek a tüzes em- 
berekről. Esengve kértem, hogy mutassák meg nekem; de mikor 
mutatni akarták, a tüzes embernek sohasem jött kedve tánco- 
lásra, hogy valóságát láthattam volna». 
Milyen más hang ez, mint természetrajongó kortársai hangja! 
Milyen könnyű lett volna ebből nagyszerű és divatos hangulat- 
képet rajzolni s a korában obiigát frázisokkal felcicomázva, fan- 
tasztikus leírássá vagy elbeszéléssé bővíteni! Kivált pedig éppen 
BoRBÁs-nak, akiben olyan erősen buzgott az írói készség, s aki 
olyan jól ismerte a mocsarak világát. 
Mennyire különbözik ebben az önvallomásában is mindenik 
kortársától s elsősorban nagy mesterétől, Kerner-íőI, mennyire 
más természetszemlélet, gondolkozás és alaphang ez, mint a 
Pflanzenleben dér Donaulánder hortobágyi vagy bihari tájképei- 
nek alaphangja, avagy Hermán Ottó leírásainak tónusa! A XX. 
század verizmusa szólal meg ezekben a sorokban, az a megérzés, 
amety egy Szinnyei-Merse Pál tájképeiből sugárzik. 
