197 
tában kísérletet tesz arra nézve, hogy a koripetálok és szinpetá- 
lok egyes rendjei között levő, persze mindeddig inkább csak 
sejtett, mint felfedezett, rokonsági kapcsolatokra rámutasson. 
Ha meggondoljuk azt, hogy maga Wettstein is az egyszikű 
Helobiae meg a kétszikű Polycarpicae rend hasonlatosságából ki- 
indulva jutott el rendszere megalkotásához, akkor megérthetjük, 
hogy mi lehet a jelentősége egy olyan aránylag kis dolgozatnak 
is, mint Borbás szóban forgó cikke. Sőt még akkor sem téve- 
dünk, ha azt is megállapítjuk, hogy a BoRBÁs-tervezte rendszer- 
tani változások nagyobbak lettek volna, mint amilyen különbség 
Wettstein és Engler rendszere között van, mert hiszen Borbás 
mindig a legeredetibb alkotásokból indult ki s ha — talán ugyan 
más okokból is — de mégiscsak Exdlicher rendszeréhez ragasz- 
kodott flóraműveiben és Braun művének nag\* fontosságát han- 
goztatta, akkor azt is lehet következtetnünk, hogy bizonyára 
ezekig visszanyúlt volna, mint alaphoz, rendszertani kutatá- 
saihoz. 
Lesz-e valaha valaki, aki botanikai irodalmunknak ezt a 
valóban rendkívüli veszteségét pótolni fogja tudni, vagy sem, a 
jövő s a jelen körülmények alapján ítélve a messze jövő kérdése. 
Bármint lesz is azonban, fájdalmasan kell érintenie mindenkit 
ennek a veszteségnek, aki meggondolja, hogy mit jelentett volna, 
ha Borbás ezzel a művével elkészülhetett volna, egy magyar 
botanikai iskola s általában botanikai irodalmunk horizontjának 
emelése és körének tágulása szempontjából. 
* 
Úgy érzem, hogy mielőtt Borbás munkálkodása részletező 
méltatásától búcsút vennék, még egy részletre kell itt kitérnem, 
mely ugyan csak igen lazán függ össze az eddigiekkel, de Bokféle 
vonatkozásában s kivált kortörténeti szempontból mégis fontos és 
idetartozik. 
Simonkai Lajos munkálkodására célzok ezzel, annak a bo- 
tanikusunknak működésére, aki nemsokkal Borbás után s ugyan- 
onnan indult el útjára, eleinte mint Borbás bajtársa, később mint 
nemes ellenfele s versenytársa. Ma még jól emlékezetes az a 
sokszor valóban végsőkig vitt harc, mely idővel közöttük kiala- 
kult s időnként felújulva egész életükre elválasztotta őket és 
pályáikat. Ez az emlékezet azonban nem zárja ki, hogy máris 
egy magasabb perspektíva látószögéből ne nézhetnék ezt az egész 
harcot s fel ne ismerhetnők azt, hogy az ő pályáiknak 
szükségképen el kellett válniuk, mert a foly- 
ton megújulva továbbfejlődő Borbás s az egy ten- 
gely körül forgó Simonkai eleve a legnagyobb mér- 
tékben különböztek egymástól s mindig lehetet- 
lenségvolt az egyikre nézve a másik egész lé- 
nyében. 
