Om Skånes brachiopodskiffer 
19 
Moberg har dessutom här funnit fragment av Harpes. Holsts förmodan beträffande 
denna skiffers geologiska ålder har sålunda bekräftats genom fyndet av Stau- 
rocephalus clavifrons. 
I en högre terrass några meter längre åt S träffades lösa stycken av en mera 
grönaktig, mjuk skiffer, blandad med svart graptolitskiffer. Den förra, som hastigt 
genomögnades, innehöll samma brachiopoder och ostrakoder som avdelning 3. 
Det enda, som synes vara fast anstående i nu nämnda profil, är skiffern i 
åns botten, men åldern av denna har ej kunnat avgöras, då den saknar fossil. Av 
intresse är emellertid, att staurocephalusskiffern verkligen förekommer här, om ock 
icke i fast klyft. Att lokalmorän föreligger, anser jag framgå tillräckligt tydligt av 
det förhållandet, att lagren själva knappast visa spår efter rubbning samt äga 
samma stupning som den i bottnen anstående skiffern. 
LoJcal 17 (fig. 6). 
Den höga skifferväggen S om 3. kvarnen befinner sig på yttersidan om en 
krökning, som ån gör härstädes, och har därför lätt kunnat hållas tillgänglig, tack 
vare erosionen, som hindrat vegetation att i nämnvärd grad betäcka sluttningen. 
Detta har emellertid samtidigt varit av olägenhet genom de ras, som på grund av 
skifferns nordliga stupning tid efter annan uppstått, och för att förebygga dylikt 
har man på senare tid kantat åns södra sida med en skyddsvall av större morän- 
block. Därigenom bar en huvudsakligen av Urtica och Epilobium men även busk- 
växter bestående vegetation fått fritt utbreda sig på den förut nästan nakna branten. 
Det var först efter erhållen tillåtelse att fullständigt upprensa denna, som en detal- 
jerad undersökning av profilen kunde påbörjas. 
1 västra ändan av profilen stödes skiffern av diabas och är starkt bränd men blir 
mjuk och lätthanterlig, ju mer man kommer mot O. Skiffern, som är täckt av 1 — 2 m. 
mäktig jnorän, mot O ännu mera, stupar 17° — 22° åt N5°0 — N10°V, varför 
dess tillgängliga mäktighet blir jämförelsevis obetydlig, högst 2—3 m., trots att väggens 
vertikala höjd kan uppgå till 8 meter. För att om möjligt erhålla större lager- 
serie, lät jag uppe i åkern ett stycke från diabasgångeu upptaga en skärning, nära 
1,5 m. djup och 10 m. lång, rakt i S från branten men nådde endast delvis fast 
klyft, vilken bestod av ytterst hårdbränd skiffer och diabas. Diabasgåugen har 
sålunda närmast NV:!ig riktning och bildar liten vinkel med skifferväggen, vari- 
genom förklaring vinnes på det annars egendomliga förhållandet, att skiffern är 
tydligt bränd ännu på ett avstånd av 40 m. från den i profilen synliga diabas- 
gången. Den brända skiffern har naturligtvis i betydligt högre grad motstått erosion 
och förvittring än den obrända. Den är därför mera tillgänglig och endast obetyd- 
ligt täckt av nedrasade förvittringsprodukter samt har i övervägande grad lämnat 
material för undersökning. Bäst är skiffern c:a 40 — 50 m. från diabasgåugen, där 
den varken är för hårt bränd eller söndervittrad och sålunda omedelbart kan 
erhållas i friskt tillstånd, då den alltid är kalkhaltig. Efter blottandet av skiffer- 
