46 
Gustaf T. Troedsson 
Cirripedia. 
Lepidocoleus suecicus Mbg. 
1914:1 Lepidocoleus suecicus , Moberg, p. 13, pi. II, fig. 1 — 11. 
1914: 2 » », », p. 489. 
Av denna art ha enstaka fragmentariska fjäll träffats i brachiopodskif ferns 
övre del. Den föreligger från lokal III i och V a vid Röstånga samt T 9 vid 
Tommarp. De vid III i insamlade fjällen äro inbäddade i en bergart, som icke i 
något avseende skiljer sig från den, vari det av Moberg från samma lokal omtalade 
exemplaret är inbäddat (1914: 2 ), vilket Moberg — säkerligen med orätt — för- 
modar härstamma från skärningens äldre del. 
Lepidocoleus suecicus är vidare ett mycket allmänt fossil i staurocephalusskif- 
fern, särskilt vid Tommarp. Den beskrevs av Moberg ursprungligen från den 
svarta, undre trinueleusskiffern i Dalarna och Östergötland, men det är antagligen 
samma art, som är upptagen redan 1892 under benämningen Plumulites i hans 
fossillista över brachiopodskiffern vid Tommarp, fastän den då troligen insamlats 
från staurocephalusskiffern ; detta fynd har Moberg alldeles förbisett i sin monografi 
över svenska silurcirripeder (1914). 
Ostracoda. 
Ostrakoderna i brachiopodskiffern äga endast i undantagsfall bevarat skal, 
varigenom stora svårigheter erbjudit sig vid bestämningarna. Trots en minutiös 
granskning av materialet har det ej lyckats att finna skalbärande exemplar av alla 
arter. Flertalet äro nämligen träffade i form av avgjutningar, vilka dock visa åt- 
minstone det väsentliga av skalets skulptur. Men i ett fall, Primitia (?) biloba n. sp., 
har beskrivningen måst grundas på stenkärnor med avtryck efter skalets inre ; dessa 
avtryck äga emellertid ett så pass karakteristiskt utseende, att arten utan svårighet 
bör igenkännas och med gynnsammare bevaringssätt kunna bli föremål för en 
kompletterande beskrivning. 
Vad angår orienteringen av skalen hos beyrichiiderna har jag i det följande 
anslutit mig till den äldre av Jones uttalade uppfattningeu, som finnes närmare 
framställd hos Moberg & Grön wall (1909) och synes mig ha vunnit betydligt i 
sannolikhet genom Bonnemas uudersökningar (1913) av skalet hos Beyrichia tuberculata 
Klöden. 
Då den huvudsakliga litteraturen över ostrakoderna är spridd i en mängd 
smärre arbeten, har jag av utrymmesskäl i litteraturförteckningen endast upptagit 
det allra nödvändigaste; de större arbetena av Bonnema och Ulrich innehålla 
mera fullständiga hänvisningar. 
