Om Skånes brach iopodskiffer 
51 
Vissa former av den starkt varierande och vitt utbredda P. mundula Jones 
(t. ex. Jones 1889, pi. XVI) äga ganska stor likhet med P. bursa var. scanensis. 
Dorsalfåran är emellertid â vår art mera punglikt utvidgad nedtill. 
Slutligen är att notera den påfallande likhet, som kan råda emellan denna 
varietet och Jonesina arcuata Bean (jfr Jones & Kirkby 1886, pi. XII, f. 13). 
Förekomst. Var. scanensis är insamlad från brachiopodskiffern vid Nyhamn, 
båda lokalerna vid Röstånga och båda vid Toramarp. Den har vidare konstaterats 
i staurocephalusskiffern vid Tommarp (lokal 17) samt i en vittrad, mörk, grågrön 
skiffer, som amanuens G. Ekström funnit fast anstående i Fågelsångsområdet 
emellan Sularpsbäcken och lokal E. 27 och som även innehåller lllaenus megaloph- 
thalmus Lnrsn, Remopleurides radians Barr. och Trinucleus cfr elliptifrons Olin 
samt följaktligen tillhör trinucleusledet. 
Primitia (?) biloba n. sp. 
Tavl. II, f. 11—12. 
Endast stenkärnor anträffade. Dorsalranden rak ; båda ändarna med ungefär 
samma rundning och samma höjd; ventralranden obetydligt rundad. På lateral- 
sidans främre två tredjedelar finnas tvenne transversala ansvällningar, den bakre 
halvmånformigt böjd med konvexiteten riktad bakåt och försedd med en cirkel- 
rund upphöjning nära dorsalranden men f. ö. tillplattad och ventralt samman- 
hängande med den främre knölen. Den sistnämnda är mycket hög och på små 
exemplar i sin helhet äggformigt uppsvälld men på större mer eller mindre upp- 
delad i ett nedre äggformigt och ett övre, mindre ansvällt, cirkelrunt parti. 
Utom den transversala fåran, som åtskiljer de nämnda båda vulsterna, vilka 
tillsammans bilda ett U, finnes utanför den bakre vulsteu en svag sådan, som 
ibland kan skönjas runt U:ets hela yttersida. De uppmätta exemplaren äga 
följande storlekar: 
1 2 
längd (mm.) 0,84 0,97 
höjd » 0,54 0,54 
3 4 5 
1,08 1,19 1,19 
0,65 0,71 0,78. 
De föreliggande stenkärnorna erinra ganska mycket om sådana av Beyrichia 
( Strepida ) costata Lnrsn, varom jag kunnat övertyga mig genom direkt jämförelse. 
Sistnämnda ostrakod är dock mera jämnbred och har något annan form på an- 
svällningarna. Skalet till vår art tycks — att döma av de rester, som synas å 
fig. 12, tavl. II — ha haft slät utsida, närmast primitiaartad och föga motsvarande 
den ojämna insidan 1 . Släktbestämningen måste alltså anses provisorisk, något 
1 Originalet till fig. 12 har ursprungligen ägt ännu mera av skalet, vilket bortpreparerats, 
för att exemplaret skulle kunna bestämmas. Skalet dolde då bakre delen av stenkärnan ända 
fram till den bakre ansvällningen. Olikheten i yttre form emellan fig. 11 och fig. 12 beror natur- 
ligtvis till stor del på_att den senare bar rester av skalet kvar i kanterna. 
