58 
Gustaf T. Troedsson 
Röstånga och Järrestad till D. eucentrus ; de av Lundgrens samlingar från Nyhamn, 
som jag själv varit i tillfälle att se, innehålla samma art. Av äldre etiketter i 
museets samlingar att döma (se Olin 1906, s. 42), tycks Tullberg åtminstone någon 
tid ha räknat med D. eucentrus Ang. som en särskild art men förklarar (senare ?) att, 
»P/i. eucentra Ang synes i intet avseende skilja sig från Ph. mucronata Ang.» 
(1882: 2, s. 17, noten). Denna uppfattning var sedan allmänt gällande, och en- 
dast en art omtalas. Redan tidigare hade Törnquist (1875) och Linnarsson (1875) 
anfört D. mucronatus från Skånes brachiopodskiffer och senare angives i kartblads- 
beskrivningar samma art som karaktärsfossil av t. ex. Nathorst, De Geer, Moberg, 
Hennig etc. När slutligen Olin vid sina undersökningar av Skånes triuucleusskiffer 
anträffade en phacopid i lager, tillhörande brachiopodskiffern, och fanu, att den 
tydligt skilde sig från D. mucronatus i Västergötland, tog han för givet, att det 
måste vara den angelinska arten Ph. eucentra och beskrev den under detta namn 
med bifogande av avbildningar. En jämförelse med Angelins fig. 1 å pi. IX 
(1851) gör det emellertid mycket troligt, att Angelin i själva verket ej avsett samma 
fossil som Olin nu beskrev, detta så mycket mer som jag på de flesta lokaler för 
brachiopodskiffer träffat ej endast det olinska fossilet utan även mer eller mindre 
deformerade exemplar, som ej kunna skiljas från D. mucronatus. Dock förekomma 
dessa båda arter icke tillsammans, varom mera nedan. Med det rika material, jag 
lyckats insamla, har jag även konstaterat, att Olin i några hänseenden miss- 
uppfattat arten, varför jag här vill lämna en fullständigare beskrivning av den- 
samma. 
Beskrivning. 
Huvudets ytterkontur är hal vcirk eiförmig och jämnt rundad. Glabellan be- 
gränsas av tydliga, framåt divergerande, raka eller inåt svagt konkava dorsalfåror, 
vilkas vinkel varierar med pressningen men på normala exemplar i allmänhet håller 
sig mellan 18° och 25°. Pentamerien i glabellan — nackring, 3 par sidolober, 
pannlob — är liksom hos övriga Dalmamtes-SLvter väl utpräglad. Nackfåran gör i 
mitten en kraftig men jämn båge framåt. De trenne paren sidofåror äro väl mar- 
kerade, utplånas omärkligt mot inre ändan och mynna under olika vinklar i dor- 
salfåran. Emedan sidofårorna i sina inre ändar ofta upplösas i tvenne svaga 
grenar, en riktad framåt och en, den tydligaste, bakåt, bli de trenne paren sido- 
lober tämligen väl avsöndrade från glabellan i övrigt; de sistnämnda äro därjämte 
alltid något ansvällda i motsats till det i regel plana, ofårade mittpartiet. Sido- 
fårornas förlopp, som närmare framgår av de schematiska teckningarna å figur 10, 
är något växlande hos olika individ; variationen är emellertid rent sekundär och 
beror på bevaringssättet samt yttrar sig i partiell utplåning av fårorna, som där- 
igenom kunna bli alldeles raka och parallella (tavl. I, f. 19 a). Hos fullväxta 
individ äro sidofårorna annars alltid böjda i en jämn båge eller trubbig vinkel; 
dock så att de inre ändarna äro parallella med varandra på varje sida, under det de 
yttre divergera eller konvergera. På grund härav bli också loberna olika till sin form. 
