62 
Gustaf T. Troedsson 
som den segmenterade delen av rhacbis. Dorsalfårorua, som på sidorna be- 
gränsa rhaehis, äro raka eller svagt inåtbuktade och konvergera bakåt under en 
vinkel av c:a 25°. Pleurorua äro på varje sida minst 6, vilket tal ock är regel, 
men ibland är även en 7. synlig. 1. — 3. ribban utgå ifrån motsvarande rhachis- 
ring, under det de följande äro dragna mera bakåt. Ribbornas yttre del är snett 
bakåtriktad eller nästan parallell med kroppens längdriktning; de främre pleurorna, 
som utgå ifrån rhaehis, vinkelrät emot dorsalfåran, äro sålunda starkt böjda, medan 
det bakersta paret, som ligger tryckt intill rhaehis, är, ehuru svagt böjt, i hela sin 
längd tillbakariktat. 
På pygidiets sidodelar förekomma utom de pleurorna begränsande sutural- 
fårorna (sillons suturaux Barrande, Nahtfurchen , interpleural furrows) även ett annat 
slags, med dem ej fullt parallella fåror, sned- eller längsfåror (sillons intercostaux 
Barr., Sehr äg furchen, oblique furrows). Dessa äro av samma styrka som de förra 
och dela, liksom i thorax, pleurorna i tvenue hälfter, en främre och en bakre 1 . 
Snedfårorna äro rakare än suturalfårorna och visa starkare böjning endast i yttre 
ändan; konvexiteten hos alla fårorna är vänd framåt. På grund av fårornas för- 
lopp utkilar den främre delhälften åt bägge ändar. Emot rhaehis ledar, liksom 
fallet är hos thoraxribborna, makroskopiskt sett, endast den bakre delhälften ; karak- 
teristiskt är, att den sistnämnda är dubbelt så bred som den främre hälften av 
pleuran. I främsta pleuran äro dock ofta de tvenne delarna ungefär lika breda, 
liksom i den följande skillnaden dem emellan kan vara obetydlig 2 . — Såväl 
sned- som suturalfårorna utplånas så småningom, innan de nå pygidiets yttre 
rand. Ett stycke från kanten, d. v. s. där varje pleuras främre hälft utspetsar, 
förenar sig snedfåran med närmast framför liggande suturalfåra till en bred men 
grund grop, som åtskiljer de svaga åsar, vilka bildas av de utåt fortsättande bakre 
delhälfterna. Dessa åsar och gropar bilda tillsammans ett undulerande bräm, som 
saknar markerad gräns inåt och ej sällan blir helt jämnt utåt, i det att åsarna breda 
ut sig och groparna försvinna. — Duplikaturen är något bredare än det nämnda 
brämet. 
Skalet är överallt fint och tätt granulerat. Olins uppgift, att ornering skulle 
saknas, beror tydligtvis på att han till sitt förfogande haft exemplar med illa beva- 
rade skal, då det blott är i undantagsfall, man träffar något helt skalparti å full- 
växta individ. 
1 Tack vare den lika inbördes utbildningen av fårorna kunna de särskilda segmenten ännu 
jämförelsevis lätt igenkännas hos denna art, varigenom benämningarna »ribba» och »pleura» få 
samma betydelse, såvida man ej vill kalla varje delhälft för en ribba (jfr Richter s. 249: »Es 
bezeichnet der Ausdruck 1 tippe im Sinne der grundlegenden Namengebung rein formbeschreibend 
die von der Spindel über die Flanken verlaufenden Leisten, ohne etwas über ihre Entstehung 
erklärend sagen zu wollen, die tatsächlich verschiedener Art sein kann»). Hos flertalet trilobiter 
däremot, å vilka snedfårorna vid fast sammansmältning av pygidiets pleuror tendera att utvidgas, 
samtidigt som suturalfårorna atrofieras, komma »ribborna» att bestå av en bakre och en främre 
pleurahälft, tillhörande tvenne angränsande segment (Barrande, Richter). 
2 Det å tavl. I, f. 19, avbildade pygidiet, en reproduktion efter Olin 1906, är beträffande 
det följande ej riktigt belysande, varför i stället häpvisas till textfig. 11, s. 60, 
