70 
Gustaf T. Troedsson 
Den sista beskrivning, som ägnats denna art, härstammar från Angelin. Seder- 
mera har arten dock ofta blivit omtalad, så av Linnarsson (1869) ifrån ett stort 
antal lokaler för brachiopodskiffer i Västergötland, där den kan anses som ett av 
de förnämsta ledf.ossilen. Linnarsson beskriver och avbildar även pygidiet till en 
ny dalmanitesart, Phacops pulchellus Lnrsn (1866), ifrån samma horisont på Kinne- 
kulle, där det träffats i ett enda exemplar av 4 mm. längd tillsammans med frag- 
ment, som han med tvekan hänför till Ph. mucronatus. Ph. pulchellus tycks seder- 
mera ej ha återfunnits, ehuru den nämnes av både Lindström (1888) och Holm 
(1901), vilkas uppgifter dock antagligen härstamma från Linnarsson. Av beskriv- 
ningen att döma, vilken i allt väsentligt passar in även på Balm. mucronatus , är 
det troligt, att Linnarsson grundat sin art på ungdomsexemplar (neaniskt stadium) 
av denna. Det avbildade exemplaret erinrar nämligen till hela sin habitus mycket 
starkt om dylika, insamlade från Röstånga. Stjärttaggen är visserligen kort och 
trubbig, men den är sannolikt avbruten eller möjligen ej fullt utpreparerad. Figuren 
med 18 ringar i rhachis och 9 pleuror överensstämmer f. ö. ej med beskrivningen, 
där talen 12 resp. 7 uppgivas. 
De exemplar av B. mucronatus , som träffats i Skåne, äro alla sammantryckta 
och dåligt bevarade. Frånsett en starkare variation beträffande längden av taggar 
och utskott hos de skånska exemplaren visa dessa ingen väsentlig olikhet med 
B. mucronatus ifrån Västergötland. Frontallimb har dock ej kunnat iakttagas, 
vilket emellertid beror på att den blivit dold genom den ursprungligen välvda 
glabellans hoppressning. På grund därav äro huvudsköldarna också ej alltid lätta 
att skilja från B. eucentrus. Vid uppställandet av detta artnamn tycks Angelin 
f. ö. närmast ha avsett skånska exemplar av B. mucronatus. För bådas pygidier 
anger han nämligen sistnämnda arts pleuraantal (»costis 9 dichotomis»). Med 
uttrycket »abdomine marginato» har Angelin avsett det hos de pressade skånska 
mer än hos västgötaexemplaren (»abdomine immarginato») framträdande undulerande 
brämet. 
Enligt den regelmässiga utvecklingsgången inom fara. Phacppidae, sådan den 
framställts av Reed, vore ju närmast antagligt, att B. mucronatus med ett större 
antal pleuror i pygidiet utvecklats ur B. eucentrus med ett färre antal pleuror. 
Men detta antagande omöjliggöres av iakttagelsen, att den förra arten uppträder 
tidigare än den senare. Nära släktskap är i varje fall obestridlig och måste bestå 
i en helt omvänd utvecklingsföljd, således att B. eucentrus utvecklats ur B. mucro- 
natus. Under den tid, då brachiopodskifferns äldre del (subzon med B. eucentrus) 
avsattes, voro livsbetingelserna av annat slag och för trilobiter i det hela ogynn- 
sammare än under föregående period, varför B. eucentrus kan betraktas som en i 
vissa hänseenden förkrympt form av B. mucronatus ; tecken härpå äro t. ex. de 
mindre ögonen, det tunna skalet och pygidiets få pleuror. Vid den efterföljande 
sänkningen av havsbottnen (jfr den stratigrafiska översikten) inträdde åtminstone 
för en tid (subzon med B. mucronatus ) sådana fåciesförhållanden, som gynnade en 
ny utbredning av B, mucronatus , medan B. eucentrus dog ut. A priori skulle här 
