Om Skånes brachiopodskiffer 
71 
även den möjligheten kunna tänkas, att D. eucentrus efter upphörandet av de 
degenerationsverkande orsakerna ägde förmåga att åter nå full utveckling och 
på så sätt övergå till B. mucronatus. En dylik slutsats behöver ej komma i kon- 
flikt med Dollo’s lag om utvecklingens irreversibilitet, utan fenomenet är när- 
mast av samma slag, som överallt kan iakttagas beträffande recenta organismers 
förmåga att anpassa sig efter omgivningen (somationer eller modifikationer). I detta 
fall böra de båda formerna ej betraktas som skilda arter. 
Förekomst. 
Balmanites mucronatus förekommer i Västergötlands staurocephalus- och brachio- 
podskiffer samt i samma horisont i Östergötland, Den är ytterst allmän i stauro- 
cephalusskifferns översta lag vid Tommarp och har träffats i samma horisont vid 
lokal III i , Böstånga, men tycks helt saknas i brachiopodskifferns lägre del, där 
den ersättes av B. eucentrus. När den sistnämnda upphör i mitten av zonen, vid- 
tager åter D. mucronatus , som genomgår zonens övre del, subzon med B. mucronatus , 
såvida denna är fossilförande. Ett undantag bildar, som ovan nämnts, Nyhamn, 
där B. eucentrus finnes även i zonens övre del, vilket antingen beror på att grap- 
tolitfacies här inträtt tidigare eller också att de för B. eucentrus lämpliga yttre be- 
tingelserna här fortsatt längre. 
Bata rörande utbredningen av Balmanites mucronatus och B. eucentrus utanför 
Sverige. 
Både B. mucronatus och B. eucentrus ha sedan länge omtalats från England, 
den förre därjämte från etage 5 (mellemsilur) i Norge. Den av Hoffmann (1858) 
under namn av Phacops mucronatus avbildade huvudskölden från Ösel hör ej alls 
hit utan är snarare att räkna till Ph. laevigata (jfr Schmidt 1881). 
Genom prof. J. Kiær har jag erhållit goda exemplar av det fossil, som 
i Norges silurlitteratur benämnes Balmanites mucronatus Brongn. Det har vid 
en granskning av dessa visat sig, att tvenne skarpt skilda former föreligga. 
Den ena av dem överensstämmer till alla delar med B. mucronatus Brongn., medan 
den andra (tavl. II, f. 23) i hög grad avviker från samtidiga skandinaviska dalma- 
nitesarter och därför må närmare beskrivas här. 
Dalmanites Kiæri n. sp. 
ïavl. II, fig. 23. 
Huvudets omkrets subtriangulär. Glabellan ungefär 1,5 ggr så lång som sin största bredd 
(över pannloben) och alltså mera jämnbred än hos de svenska arterna. Sidofårorna äro breda och 
nästan raka samt sluta grunda och förtonande inåt. Pannloben är nästan lika lång som bred, till 
formen rund, och har framom den mediana intryckningen en grov, gles granulering; en mera fin 
och tät sådan framträder därjämte ej blott på huvudet utan även på thorax och pygidium. Över 
3. lobparet motsvarar glabellan knappt 2 /s av kindens bredd på samma ställe. Huvudets ytter- 
kontur är något inåtsvängd vid mynningen av dorsalfårorna. Randlistens laterala delar (på kin- 
derna) äro ungefär dubbelt så breda som frontaldelen, vilken åter har sin största bredd i kroppens 
