72 
Gustaf T. Troedsson 
medianlinje. Ögats bakre rand ligger å det avbildade exemplaret, som har 25 mm. lång huvud- 
sköld, bakom fortsättningen av glabellans 3. sidofåra, d. v. s. ögats relativa storlek är densamma 
som hos ungdomsexemplar av Dalmanites mucronatus med högst 10 mm. lång glabella. Facialsu- 
turens bakre gren är därför ännu starkare S-formigt böjd än hos exemplar i motsvarande storlek av 
sistnämnda art. Kinderna utdragna i starka taggar. 
Varje pleura i thorax är försedd med en bred och kraftig längsfåra samt bakåt utdragen i 
en spets, som är ännu längre och kraftigare än hos D. mucronatus. 
Pygidiet försett med en stjärttagg, vars längd ej kunnat utrönas. Rhachis äger 12 
skönjbara ringar och upptager näia en tredjedel av pygidiets bredd. Pleurorna äro på varje sida 
9. Snedfårorna äro avsevärt grövre än suturalfårorna ; en ribba består alltså här av tvenne 
pleurahälfter åtskilda genom en suturalfåra; de båda delhälfterna äro ungefär lika breda. De 
främre pleurorna äro svagt böjda, de bakre nästan raka. Brämet ungefär lika brett som en av de 
främre pleurorna, framtill smalare än baktill, inåt undtilerande och utåt mera jämnt. 
Från D. mucronatus avviker denna art genom sin långsträckta kroppsform, sin smala gla- 
bella och pannlob, sidofårornas form, ögonens storlek, facialsuturens förlopp, frontallimbens bredd 
samt pleurornas breda längsfåror; till sistnämnda karaktär kan dock understundom motsvarighet 
träffas hos D. mucronatus. 
Till kroppsformen erinrar D. Kiceri mycket om D. obtusi-caudatus Salt., som anföres från 
»Caradoc Slate of Ooldwell, Westmoreland; in beds over the Goniston Limestone» (Salter 1864, 
p. 46), alltså troligen motsvarande Ashgill Shales eller vår brachiopodskiffer. Den senare arten 
har dock bl. a. mera jämnsmal glabella med djupare sidofåror, varjämte facialsuturens bakre gren 
mynnar betydligt längre fram på huvudets ytterrand. 
Horisont: Etage 5 b, brachiopodskifferfacies. 
LoTcal: Lindöen och Skjælholmen, Kristianiaområdet, Norge. 
Mångfaldiga äro uppgifterna om de tvenne phacopidernas uppträdande i Eng- 
land, men någon full visshet om deras inbördes samband har jag ej lyckats vinna, 
då de engelska silurgeologerna långt ifrån tyckas ha någon bestämd uppfattning om 
dessa fossils förhållande till den ena eller andra svenska arten. För översiktens 
skull vill jag här lämna ett sammandrag av de viktigaste uppgifter, som framkom- 
mit i den engelska litteraturen rörande dessa fossil. 
Murchison (1839) och även senare författare såsom Salter omtala 
Phacops mucronatus Brongn. i anslutning till närstående engelska arter, men 
fynd av detta fossil gjordes betydligt senare. Den första uppgift, jag lyckats finna 
därom är hos 
Bigsby (1868, s. 63), 
som anför en art med detta namn från såväl U. Llandovery som Caradoc och 
Reg. E i Sverige (jfr noten nästa sida). Horisonten U. Llandovery tyder på att 
samma form avses som hos 
Mark & Roberts (1885, s. 485), 
vilka såsom bevis på förekomst av L. Llandovery vid Haverfordwest nämna 
uppträdandet av Phacops mucronatus. Detta är förklarligt, om vi erinra oss,, att 
Marr (1882, s. 317 ff.) indelade Sveriges brachiopodskiffer i 1) en undre del z. m. 
Staurocephalus clavifrons Ang. med överliggande skiffer med Ph. eucentra Ang. i 
