Om hästens ileo-ceko-koliska tarmområde 
7 
latur, som därav retas till en intens sammandragning, vilken kan övergå i en 
spärrad kortinställning. Med kännedom om dessa förhållanden förstås, att man 
aldrig ulan vidare av en tarms utseende hos ett dött djur kan draga några slut- 
satser angående tarmens intravitala gestalt och att t. o. m. på ett levande narko- 
tiserat djur efter laparotomi enteralbilden blir karrikerad. 
Efter den ovan lämnade utredningen kan man med skäl fråga sig, huruvida 
en morfologisk och alltså komparativt-anatomisk enterologi överhuvudtaget är möj- 
lig. Svaret härpå blir, att fullt invändningsfria resultat av undersökningar angå- 
ende tarmars form kunna vinnas endast vid intakt bukhåla på det levande djuret, 
för vilka undersökningar man har Roentgenoskopien till enda hjälpmedel. Det 
framgår dock av den lämnade utredningen, att man, alldenstund man i stort sett 
kan anse tarmarnes form som en funktion av deras muskulära elements förhål- 
lande, likväl kan förvärva sig en viss, åtminstone tillnärmelsevis riktig uppfattning 
om en levande tarms gestalt genom omsorgsfulla studier av densammas muskulära 
arkitektur i postmortalt tillstånd. 
Ett beaktansvärt bidrag till dess överläggningar angående enteral morfologi 
kan hämtas från Cruveilhier (1843), som beskrivit några experiment, vilka utvisa, att 
man trots de ovan anförda invändningarna kan tillskriva åtminstone /lomo-magsäcken 
en definierbar form. Cruveilhier har påvisat, att det i ventrikelväggen finnes en 
verkligt formgivande bildning (»le charpente de 1’organ») och att denna utgöres 
av magsäckens submokosa. Han bortdissekerar på en magsäck såväl serosa- 
inuskularis som mukosan, så att endast den av sub-mokosan bildade bindvävs- 
säcken återstår. En så behandlad Ventrikel antager — måttligt utspänd med luft 
— en typisk och för alla magsäckar konstant form. Cruveilhier betonar uttryck- 
ligen, att den till en submokosasäck reducerade Ventrikeln kan uthärda en betyd- 
lig uttänjning, om innertrycket ytterligare ökas. Härvid deformeras emellertid 
enligt Forssell (1913), som gjort om Cruveilhier s experiment, magsäckens typiska 
gestalt. — Av dessa försök kunna enligt min mening vittgående slutsatser dragas 
angående enteral morfologi. Det förefaller mig ligga i sakens natur, att den nämn- 
da deformerande uttänjningen av magsäcken intravitalt — om den förekommer 
— icke kan ske utan en motsvarande ökning av det endostomakala trycket. Nu 
är det just från magsäcken bekant, att den under livet eger förmåga att fyllas 
utan tryckökning i sitt inre, något som sker tack vare dess muskulaturs plasticens. 
Den nämnda, av innertrycket icke påverkade volumökningen kan naturligtvis icke 
försiggå längre än till en viss gräns, och denna gräns är — om jag förstått 
Cruveilhier-Forssell riktigt — uppnådd, i samma ögonblick subinokosans element 
bli distenderade. Dessa element ega ingen plasticens, och fördenskull måste för 
deras tänjning det endostomakala trycket stiga. Är denna uppfattning riktig, har 
man just i den med ringa övertryck uppblåsta submukosasäckens gestalt den efter- 
strävade definierbara formen för en enteral region, som således enligt den angivna 
terminologien kommer att befinna sig i evryhexi. 
