Om hästens ileo-ceko-koliska tarmområde 
17 
som veterinär verksamme Dalabère Blaine (1802, andra uppl. 1816; sista upp]. 
1855) utgivit sitt sammanfallande arbele om djurläkekonsten, tillgängligt för mig i 
Cerutti' s tyska översättning (1820) från originalets andra upplaga. I likhet med 
flertalet av de nämnda författarna anser Blaine blindtarmen ega tvenne blinda 
ändar, »deren eines die Basis bildet, in deren Nähe der gewundene Darm eintritt, 
das andere bildet die Spitze und erstreckt sich bis an das Zwerchfell». Särdeles 
intressant och något verkligt nytt till kännedom om hästens tarmkanal är Blaihe s 
uppfattning, att den förträngning, som »kolon» visar vid sitt utträde ur blindtar- 
mens »bas», kan tjänstgöra som hinder för att födan når direkt från ileum ut i 
colon. Något slags som klaff verkande inrättning mellan saccus ventriculiformis 
och kolons förträngda parti anmärker han uttryckligen som frånvarande och obe- 
hövlig, och ban anser detta senare bero på, att kolon utspringer från saccus’ sida, 
något som förefaller dunkelt. Däremot beskriver lian mycket klart ileumändens 
terminaltapp in i cekum, vilken tapp han anser kunna motverka en regurgitering 
till ileum. 
Från det år 1777 inrättade mililärvelerinära institutet i Wien utsände därva- 
rande professorn i zootomi och fysiologi Michael von Erdelyi (1819) ungefär ett år- 
tionde efter Girard-Pozzi en stor speciallärobok i husdjurens splanknologi. Beträf- 
fande blindtarmen talas här om densammas avrundade säck (= saccus ventriculi- 
formis), på vilken man utskiljer en stor och en liten kurvalur. I denna sista in- 
planterar sig ileum och bildar »mittels seiner doppeltfaltigen Schleimhaut die 
Bauhinische oder Blinddarmklappe», som förhindrar fodermassornas tillbakaträde 
in i tunntarmen. Från den lilla kurvaturen utgå dessutom »mehr nach aussen 
der Grimmdarm» som är »innig» fästad vid densamma »mittelst kurzem Zell- 
gewebe». 
Blott två år efter Erdelyi utkom från den 1781 grundade »Kgl. baierische 
Central-Thierarznei Schule » i München ånyo en lärobok i husdjurens anatomi, som 
till författare hade den också som djurpalolog bekante professorn i anatomi och 
fysiologi därstädes Konrad Ludwig Schwab (1821). Denna lärobok är beträffande 
viscera uppställd i överskådlig kompendieform. Att den, hyllande den numera 
fullständigt inrotade veterinära uppfattningen, räknar saccus ventriculiformis till 
coecum, behöver knappast särskilt påpekas. Av intresse är beskrivningen på ileum- 
änden, vilken »ragt in Gestalt einer grossen, runden Warze hervor». Speciellt an- 
märkningsvärd är Schwab' s iakttagelse, att öppningen mellan saccus och »kolon» 
»besitzt eine starke Lage von ringförmigen Fleischfasern.» 
Huru goda än från didaktisk synpunkt såväl Erdelyi' s som Schwab’ s läro- 
böcker äro, ställas de dock i skuggan av en ungefär samtidigt utkommande lärobok 
i veterinäranatomi, som till författare hade den av Breslau’s medicinska fakultet 
promoverade, sedermera till professor i anatomi vid den år 1790 instiftade Berlin- 
veterinärskolan kallade Ernst Friedrich Gurlt (1822). Alldenstund Gurlt' s bok kan 
sägas utgöra det vetenskapliga grundlaget för senare veterinäranatomers arbeten, 
skulle densammas framställning ansetts förtjäna ett mera utförligt referat. Anmärk- 
