18 
Aron Westerlund 
ningsvärt är emellertid, att Gurlt trots sina stora kunskaper i såväl homo- som 
djuranatomi biträder den allmänna veterinära uppfattningen om saccus ventriculi- 
formis som en del av coecum. Det är emellertid särskilt hans beskrivning av de 
i regio ileo-coeco-colica förekommande klaffbildningarna, som här kunna påräkna 
inlresse, varför den återgives med författarens egna ord. Följande citat är hämtat 
ur lärobokens andra upplaga. »Es findet sich zwei Oeffnungen an dem kleinen 
Bogen (des Coecum), welche beide mit Klappen versehen sind, namentlich eine 
linke — obere — welche durch den Eintritt des Hüftdarmes erzeugt wird und 
mehr eine Spalte gleicht. An ihr liegt die Hüft-blinddarmklappe — valuula 
Bauhinii s. Fallopii — , durch die Verdoppelung der Schleimhaut bei der Darmteile 
gebildet. Die rechte — untere — Oeffnung ist grösser und führt zum Grimmdarm ; 
an ihr findet sich die Blind-grimmdarmklappe, welche weniger als die vorige in 
die Höhle hineinragt». — Som synes beskriver Gurlt både en ileo-cekal och en 
ceko-kolisk klaff, av vilka den förra homologiseras med Bauhin' s klaff hos homo. 
Det som emellertid i denna skildring är av det ojämförligt största intresse är an- 
givelsen av dessa klaffars läge: zVeu/nklaffen och därmed ileums inmynning säges 
vara den övre i förhållande till klaffen vid »kolons» utträde, som således anses ligga 
lägre. Dessa lägeuppgifter synas mig kunna tolkas på två olika sätt. Om med 
»untere» menas »mer ventralt belägen», om lägeuppgiften således hänför sig till 
ett totaltopografiskt förhållande, kan den möjligen vara riktig för åtminstone vissa 
individers vidkommande, men det ligger nästan närmare till hands att förmoda, 
att ordet »övre» just i detta sammanhang, där topografiska uppgifter förövrigt 
saknas, har betydelsen av »närmare saccus ventriculiformis' blinda ände». Denna 
dunkelhet i Guilt's beskrivning har intresse, därför att — som vi i det följande 
skola se — samma dunkelhet går igen hos ett flertal senare veterinäranalomer. 
Gurlt utgav också ett storartat illustrationsmaterial (1824 — 1833) till sin lärobok 
jämte en beskrivande text (1829). 
Också i Spanien hade under denna tid en velerinärskola inrättats i Madrid 
år 1793, såsom en dotter till Alfortskolan ; av denna skolas lärare uppträdde åt- 
minstone tvenne vid denna tid som velerinäranalomiska skriftställare, Antonio Bobar- 
dilla (1828) och Guillermo Sampedro (1832). De omtalas här för fullständighetens 
skull; deras läroböcker ha icke varit mig tillgängliga. 
I England florerade vid denna tid en livlig veterinärforskning tack vare den 
ursprungligen på privat initiativ grundade Royal veterinary College i London. 
Också det då nyligen grundade Londonuniversitetet hade ansatt lärare i vissa grenar 
av veterinärvetenskapen. En veterinärmedicinsk tidskrift — The Veterinarian — 
utkom och ett icke ringa antal privatpraktiserande veterinärer uppträdde som 
vetenskapliga författare. Bland dessa bör först den framför allt som »hippo-pa- 
thologist» bekante Willictm Percivall (1832) nämnas, vilken också författade ett stort 
kanske mei'a encyklopediskt än didaktiskt arbete om hästens anatomi. I detta ar- 
bete finnes den tills vidare mest detaljerade framställningen av de organ, som i 
föreliggande fall intressera. Och vad som framför allt är anmärkningsvärt i 
