36 
Aron Westerlund 
något som var att vänta med kännedom om förhållandena hos andra, nyss döda 
djur. Anmärkningsvärt beträffande hästtannar var emellertid den särdeles långa 
överlevningstiden. På den isolerade grovtarmen överskars förbindelsen mellan den 
s. k. dorsala tvärskolon (»den maveagtige Udvidning») och saccus ventriculiformis. 
»Kolons» initialdel avskars ungefär en meter från » orificium coeco-colicum» , så att 
den på högra sidan förlöpande mesenterialförbindelsen mellan densamma och 
cekum skonades i hela sin längd. Det erhållna preparatet renspolades från tarm- 
innehåll. Därvid visade det sig, att, om spolvattnet pressades in genom ileum, det- 
samma stannade kvar i »cekum» utan att kunna fortsätta ut i »kolon». Tillträdet 
till »kolon» var således blockerat på grund av den s. k. sphincter coeco-colicus’ 
verksamhet. För att få denna blockad hävd gick jag med handen och armen in 
genom initialkolon och försökte manuellt vidga den nämnda »sfinktern». Därvid 
gjordes den iakttagelsen, som kanske är ny — den har, för så vitt jag kunnat finna, 
åtminstone icke beskrivits — att en sådan dilatation mycket väl lät sig åstadkom- 
mas. Endast i början gjorde sfinktern rätt kraftigt motstånd; sedan lumen väl 
blivit öppnat, gick dilaterandet avsevärt lättare, så att utan svårighet t. o. m. en 
glasburk av ända till 2 dm’s diameter kunde passera. Om glasburken sedermera 
uttogs, drog sig sfinktern åter långsamt tillsammans. Det råder således intet tvivel 
om, att det ifrågavarande tarmpartiet var levande och att det åtminstone med konst 
kunde fås att i allra högsta grad vidga sitt lumen. — En annan iakttagelse, som 
gjordes i detta sammanhang, förtjänar omtalas. Om handen via kolon och » sphinc- 
ter coeco-colicus » någon tid hölls införd i saccus ventriculiformis , så att »sfinktern» 
kom att ligga runt handloven, kände man, hur densamma kraftigt sammandrog sig, 
så att den ånyo måste vidgas, för att man kunde få handen fri. — För att få passage 
från saccus ventriculiformis till »kolon» uttänjdes alltså den nämnda »sfinktern» 
och in i dess lumen praktiserades ett kort glasrör av i allmänhet 1 dm’s diameter 
och i föga markerad timglasform. Då »sfinktern» efter tänjningen åter samman- 
drog sig, låg glasröret fixerat. Efter spolningen kunde det uttagas eller fick sitta 
kvar, beroende på i vilket tillstånd man önskade tarmen fixerad. I den fria kolon- 
änden inbragtes en trissa av ungefär tarmens diameter, i mitten genomborrad av 
ett stadigt fäst glasrör och i periferien försedd med ett djupt spår för ligering. 
Hela tarmdelen nedlades i ett rymligt kärl med 10-procentig formaldehydlösning 
och en lika stark lösning insprutades genom det i trissan fästa glasröret, till dess 
tarmen var väl fylld. Till sist injicerades en kvantitet formalin också från ileum, 
som därefter ligerades. Så behandlad fick tarmen ligga en veckas tid för fixering. 
Den vidare behandlingen bestod i, att tarmen, befriad från ligaturerna, och sedan 
det nämnda timglasformade glasröret med försiktighet borttagits, spolades någon 
timme från ileum med vatten, varefter den, sedan vattnet fått avrinna, överfördes 
i 97-procentig alkohol för ytterligare vattenutdragning. Efter en veckas spritbe- 
handling infästes ånyo den nämnda trissan, och tarmen uppblåstes, varefter den 
fick lufttorka ett dygn eller två i rumstemperatur för att slutligen fernissas och 
därigenom rigidifieras. Under lufttorkningen brukade i allmänhet mesenterierna, 
