I. Inledning. 
Sedan sambandet mellan de 4 vinsyrorna blivit experimentellt utrett av Pasteur 
under åren 1848—1860 och detta första noggrant studerade fall av sterisk isomeri 
år 1874 av van’t Hopf och Le Bel erhållit sin kända teoretiska förklaring, skulle 
man av det livliga intresse, som alltjämt ägnades åt viusyrorna och deras derivat, 
kunnat vänta, att inom kort ett ganska stort antal analogt sammansatta substanser 
skulle blivit stereokemiskt utredda. Och i själva verket brukade man vid fram- 
ställning av dylika föreningar med 2 asymmetriska, strukturellt likställda kol- 
atomer erhålla de båda optiskt inaktiva isomerer, som man enligt teorien hade att 
vänta. Men vilken av dessa isomerer, som i varje särskilt fall motsvarade druv- 
syran och alltså borde kunna uppdelas i optiskt aktiva komponenter, eller vilken 
som utgjordes av ospjälkbar mesoform, blev under en lång följd av år icke i ett 
enda fall med säkerhet avgjort. — Stundom trodde man sig visserligen på grund 
av särskilda kemiska reaktioner kunna bedöma, vilken av de båda inaktiva for- 
merna som förelåg. Så må särskilt erinras om de åsikter i denna fråga, som 
J. Wislicenus år 1887 framställde i sin mycket uppmärksammade skrift »Über die 
räumliche Anordnung der Atome in organischen Molekülen und ihre Bestimmung 
in geometrisch-isomeren ungesättigten Verbindungen». Emellertid uppvisades snart, 
i synnerhet genom A. Michaels ingående kritik, till vilka minst sagt osäkra resultat 
van’t Hoffs och Wislicenus’ antagande av fixa, bestämt riktade valenser ledde, då 
det t. ex. som här gällde övergångar från omättade föreningar till mättade eller 
tvärtom !. Däremot måste man anse, att ganska goda möjligheter att skilja mellan 
racern- och mesoform erhöllos vid vissa ämnen genom den av A. von Baeyer sedan 
år 1888 utvecklade teorien om cis-transisomeri vid cykliska föreningar. Så borde 
man ju t. ex. vid sådana ringslutna dikarbonsyror av vinsyretyp, där frågan om 
cis- och transform ansågs avgjord genom isomereruas olika lätthet att bilda inre 
1 Som exempel på metodens bristande tillförlitlighet vid konfigurationsbestämningar må blott 
anföras, att — i enlighet med Wislicenus’ teori — fumarsyra genom oxidation med permanganat 
omvandlas till druvsyra och maleinsyra genom samma behandling till mesovinsyra, men att — tvärt- 
emot samma teori — fumarsyra vid addition av brom ger (huvudsakligen) mesoformen av dibrom- 
bernstensyra och att bromaddition till maleinsyra leder till motsvarande racemform, såsom visats 
för åtskilliga år sedan genom direkt uppdelning av denna i optiskt aktiva komponenter (se 
Tabell I). 
