6 
Elof Möller 
auhydrid, även utan uppdelning kunna påstå, att transformen måste vara racemisk, 
cisformen däremot en mesoförening. Men frånsett att denna metod att à priori 
bestämma konfigurationen enligt sakens natur icke kunde komma i fråga vid alifa- 
tiska föreningar och vid de cykliska var användbar endast vid enstaka ämnes- 
grupper, kunde naturligtvis själva teorien om cis-transisomeri särskilt i början vara 
i starkt behov av det stöd, den skulle erhållit, om man också verkligen lyckats 
uppdela en transform men icke motsvarande cisform. En sådan bekräftelse kunde 
vara så mycket mera behövlig, som man genom t. ex. A. Michaels nämnda kritik 
blivit varnad för att i kon figura tionsfrågor göra sig alltför schematiska föreställningar 
om de kemiska reaktionerna. 
Att den fullständiga saknaden av andra uppdelade racemf ormer av dru vsyrans 
typ vid denna tid kändes ganska besvärande, framgår av ett föredrag 1 2 över »Er- 
gebnisse und Ziele der stereochemischen Forschung», som Victor Meyer år 1890 
höll i Chemische Gesellschaft, där han betecknade den nämnda bristen som en 
»svag punkt» i den stereokemiska uppfattningen och framhöll, att så länge den 
fullständiga överensstämmelse mellan experiment och teori, som ernåtts vid de 4 
vinsyrorna, icke blivit konstaterad även vid andra isomerer med 2 asymmetriska 
kolatomer, »bleibt eine Lücke, welche wir nicht verhüllen wollen». 
Victor Meyers förhoppningar att denna lucka snart skulle fyllas, särskilt 
genom de experimentella arbeten, som C. A. Bischoff redan påbörjat i detta syfte, 
slogo emellertid fel *, och åter förgingo åtskilliga år, innan denna uppgift bragtes 
närmare sin lösning. Detta dröjsmål kan förefalla litet egendomligt, då intresset 
för stereokemiska frågor efter uppställandet av »BAEYERska spänningsteorien » (1885) 
och särskilt genom Wislicenus och även Baeyers förut nämnda arbeten (från 1887 
och 1888) blivit synnerligen livligt och vid denna tid ytterligare ökades genom 
Hantzschs och Werners teori år 1890 över stereoisomera kväveföreningar. Det 
förtjänar emellertid att anmärkas, att just genom dessa arbeten kommo de experi- 
mentella. undersökningarna på detta område av den organiska kemien att riktas åt 
väsentligen annat håll än förut, då de nästan uteslutande avsett de optiskt aktiva 
föreningarna och påvisandet, att dessa innehöllo en- eller flera asymmetriska kol- 
atomer samt att andra föreningar ej kunde uppdelas, men nu däremot hufvudsak- 
ligen ägnades åt den geometriska isomerien. I sammanhang härmed bör man icke 
heller alldeles förbise, att åtskilliga organici vid denna tid lutade åt den åsikten, att 
sådan isomeri kunde existera icke blott vid föreningar med dubbelbindning eller 
ringstruktur utan även vid mångahanda etanderivat, där den i så fall skulle bero 
på ett upphävande av den fria vridbarheten mellan de enkelbundna kolatomerna, 
så att två eller flera relativt stabila jämviktslägen kunde bildas under inflytande av 
inom molekylen verkande krafter 3 . Denna grunduppfattning, som hos olika an- 
' Ber. d. d. chem. Ges. 23, 567 (sid. 576 — 578). 
2 Ber. d. d. chem. Ges. 22, 1812 (1889); 24, 1068-1072 (1891). 
3 Se t. ex. K. Auwers och V. Meyer, Ber. d. d. chem. Ges. 21, 3510 (1888); 22, 537 (1889). 
— O. A. Bischoff, Ber. d. d. chem. Ges. 23, 623 (1890); 24, 1085 (1891). — A. von Baeyer 
