Optiskt aktiva aotj-dimetylglutarsyror 
7 
hängare utformades på olika sätt, innebar tydligen i stort sett en utvidgning av 
Wislicenus’ antagande av en »begünstigte Konfiguration» vid etanföreningar, vari- 
genom man vid dessa skulle få ett slags analogi med etylénisomerien, och gjordes 
också gällande av bland andra Wislicenus’ lärjunge Bischöfe, som med ett egen- 
domligt namn betecknade sin modifikation av densamma som en hypotes om »dy- 
namisk isomeri». Bland dem, som åtminstone för en tid anslöto sig till denna 
strömning inom stereokemien, befann sig även K. Auwers. Anmärkningsvärt nog 
hörde denne liksom Bischoff till de kemister, som vid tiden omkring 1890 inlade 
den största förtjänsten vid det ivriga arbetet på framställning och undersökning av 
särskilt de alkylerade bernsten- och glutarsyrorna, där man vid en mängd sym- 
metriskt disubstituerade föreningar av typen HOCOCHK(CH 2 ) n CHRCOOH (n = 0, 
1, 2 etc.; R = kolväteradikal) genomgående erhöll två inaktiva former men där 
intresset för nära till hands liggande uppdelningsförsök tydligen trängdes åtskilligt 
i bakgrunden för strävan att utreda »dynamisk isomeri» och för de studier över 
sterisk hindring, till vilka denna för Bischoffs del snart föranledde. Ja, man fram- 
kastade till och med den tanken, att t. ex. vid symm. dietylbernstensyra båda de 
inaktiva formerna kunde motsvara mesovinsyra, i det att isomerien vid sådana för- 
eningar icke skulle betingas av olika serieföljd hos molekylernas radikaler utan blott 
av dessas olika lägen i rummet. Härigenom skulle visserligen dylika stereoisomera 
syrors omlagringar i varandra få en enklare förklaring än t. ex. genom Wislicenus’ 
antagande av en platsväxling av radikalerna, ty blott en enkel vridning av kol- 
systemen mot varandra skulle ju räcka till för att överföra den ena konfigurationen 
i den andra. Men då man vid vinsyrorna faktiskt redan kände optiskt aktiva for- 
mer, tyckes tilliten till dessa spekulationer icke ens hos hypotesernas uppställare 
ha' blivit så stor, att man direkt velat förneka möjligheten att uppdela andra 
substanser av liknande slag. Och sedan en del förmodade fall av »dynamisk iso- 
meri» visat sig kunna förklaras på annat sätt, torde hela teorien efter några år ha 
blivit tämligen övergiven. 
Samtidigt började emellertid arbetet på de alkylerade dikarbonsyrorna avmattas, 
och dessutom tyckes man under 1890-talet på det hela taget ha slagit sig till ro 
med att helt enkelt antaga, att liksom druvsyran hade högre smältpunkt och 
mindre löslighet än mesovinsyran, så skulle t. ex. vid stereoisomera syror av typen 
HOCOCHR(CH 2 ) n CHRCOOH den högre smältande (och i allmänhet svårlösligare) 
alltid vara racemform, den lägre däremot mesoform. Mot denna uppfattning svarar 
i stort sett de av Bischoff föreslagna och mycket använda beteckningarna para- 
och antiform. På det hela taget blev nomenklaturen vid dessa föreningar grundad 
på mångahanda tillfälliga analogier och lösa hypoteser och därigenom ofta i hög 
grad misslyckad, för att icke säga vilseledande. Så erhöllo t. ex. de båda symm. 
dimetylbernstensyrorna namnen para == fumaroid = trans och anti = maleinoid = cis, 
Liebigs Ann. 258, 180 (1890). — K. Auweks, Die Entwicklung der Stereochemie (1890), IILdje 
avd. sid. 134—157. — O. A. Bischoff, Handbuch der Stereochemie (1894), sid. 115, 119, 140 m. fl. 
— Jämför även namnen cis och trans för t. ex. dimetylbernstensyrorna. 
