Elof Möller 
varemot den hypotesfria och verkligt rationella utvägen att helt enkelt beteckna 
isomererna efter den högre och lägre smältpunkten (t. ex. på tyska h- och n-Form) 
ytterst sällan användes. Nu däremot inbillade man sig på inånga håll, att upp- 
delningsförsök för att avgöra mellan racemisk och intramolekylär-inaktiv form åt- 
minstone i en mängd fall voro skäligen överflödiga. 
År 1894 kom emellertid ett kort meddelande av W. F. Proost, att han lyckats 
erhålla trans-dihydroftalsyra (se Tabell II) i aktiv form, och 1897 uppdelades 
■isohydrobenzoin 1 , som i motsats till den nämnda syran innehöll de båda asym- 
metriska kolatomerna i öppen forked] ning och alltså odisputabelt var av ren vin- 
syretyp. (Redan vid denna förening visade det sig, att racemformen kan ha lägre 
smältpunkt än motsvarande mesoförening.) Sedermera ha särskilt J. M. Loven och 
hans lärjungar lämnat ett betydande bidrag på detta område 2 , varvid racemformen 
1 somliga fall framställts genom sammanblandning av lika mängder av de optiska 
antipoderna, vilka i sin tur framställts ur aktivt material, i andra direkt uppdelats 
särskilt med de aktiva a-fenetylaminerna (a-amino-etylbenzol), framställda enligt av 
Lovén angiven metod 3 . — Efter B. Holmbergs 4 ingående studier över dibrom- 
och diklorbernstensyrorna blev frågan om uppdelningen av dessa syror, genetiskt 
sammanhörande med de i stereokemiens ' historia klassiska vinsyrorna samt fumar- 
och maleinsyrorna, särdeles brännande och snart även verkställd. Andra exempel 
på syror, som blivit framställda i aktiv form i samband med. studier över kon figura- 
tionsändringar vid addition till etylénföreningar eller den med detta fenomen be- 
släktade WALDENska omlagringen, äro dimetyl- och disulfid-bernstensyrorna samt 
ßßj-iminodismörsyra (se Tabell I). 
De viktigaste och bäst studerade av de i aktiv form kända föreningarna med 
2 likställda asymm. kolatomer utgöras avgjort av syror, och jag har i nedanståerfdé 
tabeller velat sammanföra de hithörande substanser av nämnda ämnesklass, som jag 
lyckats finna i litteraturen 5 . 
1 E. Erlenmeyer jun., Ber. d. d. chem. Ges. 30, 1531. 
2 Utom Tabell I se även gradualavhandlingar av L. G. Thomé, Lund 1906, sid. 36 och 39 
(ditiokarbamid och dikarbamid av sek. butylamin), G. A. Stenberg, Lund 1916, sid. 25 och 42 
(ditiokarbamider av p-metyl- och p-etyl-a-fenetylamin, där mesöformerna dock ej erhållits) och E. 
Ohlsson, Lund 1917, sid. 17 (hydrazoditiokarbofenetylamid); vidare J. M. Lovén och E. Ohlsson, 
Ber. d. d. chem. Ges. 47, 1534 (1914) (ditiokarbamid av a-fenetylamin) och E. Ohlsson, Ber. d. d. 
chem. Ges. 49, 1341 (1916) (dikarbamid av a-fenetylamin). 
3 Journ. f. prakt. Chemie [2] 72, 307 (1905). 
4 Journ. f. prakt. Chemie [2] 84, 145 (1911). 
5 Medtagna äro ej sådana direkt ur vinsyra deriverande syror som diacetyb och dibenzoyl- 
vinsyra och dimetoxibernstensyra. Ej heller dioxiglutarsyra, där ingen av de inaktiva formerna 
är med säkerhet känd och antipodernas smältpunkter uppgivits mycket olika; eller så föga under- 
sökta fall, att t. ex. icke ens optisk aktivitet blivit konstaterad (dimetyldioxiglutarsyra). 
