8 
Mats Weibull 
praktisk synpunkt icke oviktiga ämnen, utan anför här i korthet några uppgifter 
från K. Rördam 1 och H. Kyi.in 1 2 . Rördam har visat att i bandtång ingår såväl 
invertsocker som en saccharid, hvilken är inverterbar (troligen rörsocker) samt 
pentosaner. Halten af dessa ämnen är i lufttorr tång: 3 % — 6 % % socker och 
omkr. 5 °/o pentosaner. Kylin har påvisat följande kolhydrater och närstående 
ämnen i gröna och bruna alger: l:o mannit till 5 - 6 °/o i blåstång, gristång, socker- 
tång m. fl. brunalger, 2:o drufsocker till .0,1 — 0,2 °/o i blås- och sockertång, 3:o la- 
minaros, antagligen en ny disaccharid, som vrider polarisationsplanet till venster 
men som vid hydralys ger en högervridande monosaccharidblandning; samma kropp 
kondenseras ock uti växten till en dextrinliknande polysaccharid, 4:o laminariu, 
som i ansenlig mängd finnes i alla dessa brunalger, t. ex. i sockertång till 34 %, i 
sågtång till 19%, i blåstång till 7%; den är liksom stärkelsen ett reservnärings- 
ämne, som icke synes äga någon konstant sammansättning utan bestå af flera när- 
stående kroppar, 5:o pektinartade i membranen befintliga ämnen, hvilka delvis 
lösas i vatten, nämligen fucoidin, algin och fucin, hvilka äro kalksalter af mot- 
svarande syror. Dessutom ingår 6:o uti brunalgerna ett tanninartadt ämne, fucosan. 
Rå- och renaskan hafva erhållits på följande sätt : 2 gr eller mera föraskades vid 
jämförelsevis låg temperatur. Återstoden behandlades med vatten, h varefter i regeln 
förfarits så att det vattenlösliga affiltrerats från kol, sand och olösliga salter. . Filtrum 
jämte innehåll har föraskats, och den sålunda erhållna återstoden har förenats med 
vattenlösningen. Efter indunstning, upphettning och svag glödning framkom råaskan. 
Hvad som af denna stannade olöst, efter lösning i minsta mängd salpetersyra, in- 
drifning till torrhet och förnyad lösning, betecknas som sand och differensen mellan 
råaska och sand kallas renaska. Lösningen i utspädd salpetersyra har delats i olika 
portioner för bestämning af fosforsju’a, svafvelsyra, kali, natron, kalk och magnesia en- 
ligt bekanta metoder. För bestämning af klor, jod och järn ha särskilda prof inaskats; 
järnet har därefter bestämts kolorimetriskt, kloren titrimetriskt och joden titrimetriskt- 
kolorimetriskt enligt det förfaringssätt jag nyligen beskrivit 3 . Då i regeln icke mer 
än högst 10 gr substans, motsvarande 1,6 gr aska, härför tagits i bruk, har jodhalter 
under 0,001 °/o icke kunnat med någon säkerhet bestämmas. 
Råaskan kommer vid detta förfaringssätt att innehålla all kiselsyra, ej blott 
sandens, silikaternas och kiselalgernas utan ock de små mängder som växten själf 
innehåller. En exakt bestämning af denna senare är överhufvudtaget icke möjlig, 
dels emedan kiselalgerna envist häfta vid tången dels emedan vid inaskningen 
uppstå alkali- och kalksilikater, hvilkas kiselsyra icke kan skiljas frän växtens. A 
andra sidan kommer renaskan att innehålla en del i syror lösliga ämnen, som rätte- 
ligen borde räknas till »sanden», främst kalk. Detta ämne förekommer nämligen 
utom såsom normal beståndsdel i växten äfven i olika föroreningar, nämligen så- 
1 K. Veter. och Landbohöjskolens årsskrift 1917, s. 109. 
2 Zeitschr. f. physiol. Chem. 1913 s. 171; 1915 s. 338; 1918 s. 246. 
8 Sv. kem. Tidskrift 1917, s. 79. 
