16 
Mats Weibull 
Fettet är gulgrönt, af smörjig konsistens samt sp. v. 1.04 och torde till hufvudsaklig 
del bestå af andra ämnen än rent fett. 
3:o. Växttråden förhåller sig motsatt, mot de nämnda organiska ämnena. Den 
är nämligen störst under sommaren, börjar aftaga mot vintern och är allra minst 
på våren, och äro växlingar från 10 till 19°/o iakttagna. 
4:o. De kväfvefria extraktämnena äro något rikligare under tiden för den 
lifligaste assimilationen än eljes, men skillnaden är obetydlig. 
5:o. Den totala askhalten är hög eller omkring 13 °/o ; densamma växlar re- 
lativt litet och någon relation till årstiden torde icke förefinnas, utan torde växlingen 
i ofvanstående analyser bero dels på omgifvande vattens salthalt dels på växtens 
ursprungliga vattenhalt; så nämligen att en hög vattenhalt hos växten åtföljes af 
en hög salthalt hos dess torrsubstans. 
6:o. Beträffande de olika askbeståndsdelarne är att anmärka: Fosforsyre- 
halten, som är låg, följer kväfvet, d. v. s. har sitt minimum c:a 0,2 % under den 
kraftiga vegetationstiden och sitt maximum, c:a 0,6 °.o, innan den egentliga vege- 
tationens början; huruvida detsamma gäller järnet är icke säkert koustateradt. 
Vid öfriga askbeståndsdelar äro observationerna för få och växlingarne alltför 
ringa för att några säkra slutsatser därur kunna dragas. Dock antyda analyserna 
att de lättlösligaste saltbeståndsdelarne klor, kalium och natrium, hvilka öfverväga i 
askan, anrikas under sommaren, medan de mindre lättlösliga, svafvelsyra och kal- 
cium, synas öfverväga under vinter och vår. Magnesiumhalten håller sig däremot 
konstant. 
Hvad här ofvan anförts om bladen synes ock gälla stjälk och rot, hvilkas 
kväfvehalt normalt är något lägre än bladens. 
Vindriktning och växtplats resp. salthalt i vattnet inverka obetydligt på sam- 
mansättningen. Dock synas de sydliga vindarne från Malmö i regeln medföra en 
något kväfverikare tång än de nord- och vestliga 1 . Den totala askhalten i bandtång 
från Östersjön (Visby) var vidare i ett undersökt fall densamma som i Sundet vid 
motsvarande tid, medan den dock vid Vestkusten var något litet högre, lclorhalten 
var högst i bandtång från Vestkusten, därnäst från Öresund, minst i tång från 
Östersjön. Om man frånser dessa, smärre variationer, lämnar alltså bandtång från 
Östersjön och Vestkusten i stort taget samma bild som den från Öresund: det är 
främst af årstiden som ändringen i sammansättning beror. 
De här anförda uppgifterna gälla frisk tång. Vid äldre, döda växter uttvättas 
de lösliga beståndsdelarne, särskilt klor och alkalierna, på sätt som senare skall 
anges. Äfven vid tångens ilandflytning torde såsom förut antydts genom beröring 
med mindre salt vatten en uttvättning kunnat ske. 
Till jämförelse följer här en uppgift öfver sammansättningen å frisk band- 
tång, befriad från mekaniskt vidhängande vatten, medeltal för olika årstider och 
med en beräknad vattenhalt af 82 % 2 . 
1 Jämför hafssallat sid. 20. 
2 I verkligheten växlar äfven denna något efter årstid, storlek m. 
i.; se sid. 12. 
