22 
Mats Weibull 
3:o. Växttrådshalten, som är låg, synes icke undergå någon anmärkningsvärd 
förändring under året. Däremot variera de kväfvefria extraktämnena (kolhydraten) 
på ett motsatt sätt mot de kväfvehaltiga ämnena: de växa från 35 °/o på vintern 
till 57 °/ 0 på sommaren. 
4:o. Askhalten, som i likhet med hvad fallet är vid andra hafsväxter är hög 
eller omkr. 12 % i exemplar från Sundet och något mer från Vestkusten, företer inga 
större växlingar men torde vara något högre under sommaren (vid låg kväfvehalt) 
än under vinter och vår. 
5:o. Bland de särskilda beståndsdelarne i askan förtjänar antecknas att fos- 
forsyran är mycket hög och kan uppgå till 1 °/o, samt att den växlar efter samma 
lag som kväfvet, likaså torde fallet vara med järnet, där en så hög halt som 0,2 °/o 
är iakttagen. Af syror är särskildt svafvelsyran anmärkningsvärd, då den ingår i 
askan i så hög halt som ända till 8 °/o eller högre än andra såväl land- som hafs- 
växter. I växten finnes svafvel till icke ringa mängd i organisk form, ty endast en 
del låter uttvätta sig med vatten. Detta står f. ö. i nära sammanhang med att 
torkade exemplar snart nog lukta af vätesvafla (»tånglukt»). Klorhalten är visser- 
ligen växlande, men jämförelsevis låg samt genomgående högre vid Vestkusten än 
vid Öresund. Af jod finnas endast minimala spår. Metallerna kalium och natrium 
ingå i ungefär samma mängd eller 2 °/o. Kalcium liksom maguesium växla mer, 
särskildt denna senare finnes i ovanligt hög halt, isynnerhet under sommaren. Då 
hafssallat skall användas som foder är detta att beakta: en så hög halt som öfver 
10 °/o magnesiumsulfaf är nämligen ibland observerad. Halten af mineralbestånds- 
delar, särskildt kali och fosforsyra, jämte rikedomen på kväfve gör hafssallaten till 
ett betydelsefullt gödselmedel. Den kan sägas innehålla kloakvatten i koncentrerad 
form. Därtill kommer att den lätt förmultnar och ger upphof till en gödselvatten 
liknande vätska. Vid Alnarps strand kallas nykomlingen därför med fullt fog för 
mög-tång (gödseltång). 
C. Blåstång, Fucus vesiculosus L. 
Af brunalgerna är blåstången den vanligast förekommande, särskildt i littorala 
regionen. Densamma trifves nämligen öfverallt på klippig och stenig botten, ända 
från själfva hafsbrynet ned till 10 m:s djup, medan de andra brunalgerna knappast 
börja förekomma förr än på några decimeters djup och i Sundet samt Östersjön 
stå mycket tillbaka för denna. Vid Vestkusten, särskildt i trakten af Göteborg, är 
förhållandet något annorlunda. Här finner man visserligen blåstången i själfva 
hafsbrynet, men därefter följa sågtång samt kanske något längre ut gristång och 
i sund och vikar på sandbotten bandtång. 
Den uppkastade tångmassan (driftförnan Sernander) består här i Lomma- 
bukten blott till 10 högst 20 % af blåstång, medan denna i hafvet dock torde före- 
komma till en större procent af växtbeståndet. Mera allmänt landdrifves den på 
