Studier öfver svensk tång, företrädesvis från Öresund 
23 
senhösten med de då rådande starka vestanstormarna, som då kunna upprycka och 
medtaga de på smärre stenar fastade exemplaren. 
I regeln kan man säga, att här dominerar bandtången i tångvallarne, som synes 
af fotot sid. 11, där två dylika vallar af Zostera ligga efter hvarandra längs stran- 
den. Men ibland aflagras jämte denna äfven de andra hufvudslagen af tång, sallat- 
och blåstång, i tydliga, delvis från hvarandra skilda vallar, hvarpå vidstående fig. 4 
från 4 / 9 1917 är ett ganska typiskt exempel, där F = blåstång, Z — nästan ren band- 
tång och Z -(- U en blandning af omkr, 1 /3 sallat- och bandtång. Hvar och en 
af de båda vallarna äro uppkastade af två stormfloder af olika styrka, hvaraf den 
ena först vräkt upp den öfre vallen af bandtång med sallattång, af ren bandtång 
och af ren blåstång och den andra en ny vall af samma beståndsdelar. Att blås- 
tången i hvarje vall af satt sig sist (nederst) beror på att denna växt genom sitt 
fäste på stenar erbjuder största motståndet mot vågorna samt långsammare laud- 
drifves än de mera lätta tångarterna. Af dessa föres den löst liggande breda sallat- 
tången fortast i land. Ibland kan man se helt skilda vallar af hvar och en af dessa 
och då alltid i samma ordning: sallattång, bandtång och blåstång. 
Fig. 4. 
På våren är vallen mindre och har vanligen ett annat utseende. På den 
tidiga våren består den så godt som uteslutande af bandtång med rikligt vid- 
hängande rotstockar och rötter, samt mycket sparsamt af blåstång. Efter hand in- 
komma ett fåtal exemplar af mörk sallattång samt något Enter omorpha. Äfven på 
sommaren är tångmängden ganska ringa och kan redan då vid sydlig vind så godt 
som helt bestå af hafssallat. Ett typiskt exempel på en dylik vall visar fotot sid. 18. 
Ju mer man aflägsnar sig från Malmö — Alnarp, desto talrikare blir blåstången. 
Vid Östersjöns kust dominerar densamma. I de prof som jag tagit eller fått från 
Ystad, Kalmar, Öland och Gottland utgör den hufvudparten af vallarne. Jag upp- 
skattar den sålunda till 3 /i N. om Visby, och prof. Funkquist anser att blåstången 
på Ölands kust utgör 90 °/o af tångmassan. Vid Kullen och Skelderviken fann jag 
den utgöra */ 2 af tångmassan. Vid Vestkusten synes den landdrifna tången, just 
på grund af att brunalgerna här äro fästade på klippor, liksom i Sundet, mest bestå 
af bandtång. 
Den ojämna förekomsten af blåstång i hafvet liksom i den däraf bildade tång- 
massan på stränderna beror alltså närmast på hafsbottnens beskaffenhet. Där denna 
utgöres af fint slam, har blåstången liksom andra brunalger ingen möjlighet att 
finna fäste. Äfven där den har gynnsamma växtbetingelser och sålunda trifves i 
