37 
Studier öfver svensk tång, företrädesvis från Öresund 
Ett par bestämningar utfördes ock å den undre delen (fästet) samt den öfriga 
delen Aluarp 1? 'h 1917, och erhölls: 
Fästet. Öfriga delen. 
N 1.00 1.19 °/o 
Aska 20.16 23.63 » 
K 2 0 6.16 7.31 » 
Mest i ögonen fallande vid denna tångart är den höga askhalten, som ock är 
underkastad rätt stora variationer. Att denna askhalt i någon mån står i samband 
med växtens höga vattenhalt är gifvet, men beror icke direkt på vattnets salthalt, 
då ju de dominerande askbeståndsdelarne (kalium, klor och svafvelsyra) äro i andra 
proportioner. En så hög kalihalt torde icke förut vara observerad i någon växt: 
den uppgår i lufttorrt prof till omkr. 7 °/o, men i ett fall iakttogs ända till 12 °/o. 
Detta gör trådtången till en kaliväxt af rang. Af de gjorda undersökningarne att 
döma synes kalibalten vara något lägre i fästet än i den öfriga stjälken samt något 
högre under senare delen af året än på försommaren. Den låga halten vid det 
enda undersökta exemplaret från Vestkusten torde bero på att här förelåg ett fäste, 
ej hela växten. Äfven klorhalten är långt högre än i någon annan hittills under- 
sökt Öresundsväxt, dock äro högre halter observerade i tare från Atlanten. An- 
märkningsvärd är likaledes den låga natriumhalten. Kväfvehalten är som man 
kunnat vänta uti en ettårig växt låg, den är på försommaren rätt hög, minskas 
under sommaren samt tilltager åter på seuhösten. Fosforsyran synes följa denna 
växling i kväfvehalt; så ock fetthalten. 
H. Tare, Laminaria. 
Denna storväxta brunalg, af hvilken de vanligaste arterna äro L. sacliarina 
och digitata L , socker- och fingerlång, har en mycket vidsträckt utbredning i de 
arktiska hafven, men förekommer äfven i de mera tempererade. Den växer på 
stort djup, 8 — 25 m., samt älskar en hög salthalt. I Östersjön förekommer den 
därför icke, men väl i Sundet, allmännare längs Vestkusten och mest efter den 
norska kusten, där denna alg under namnet tare i motsats till tang , hvarmed menas 
Fucus och Ascophyllum samt närstående, af ålder användts till foder och i stor 
mängd till kali-, soda- och jodfabrikation. 
I Öresund efterträder taren band- och blåståugsvegetationen från den sublitto- 
rala regionen ned till de stora djupen. På land uppkastas den ytterst sparsamt, 
eller någon gång af höst- och vinterstormarne. Växten skall enligt Oltmanns bli 
ända till 5 årig och mera och kan få en längd af flere meter. Därvid affalla på 
senhösten och vintern de läderartade bladen och nya utvecklas under vintern och 
är vegetationen färdig innan sommaren 1 . 
1 Kylin, Bot. Notiser, 1906, s. 133. 
