Studier öfver klyföppningarnas morfologi 
9 
sig flera andra. Sålunda iakttogs flerestädes en förskjutning af slutcellerna mot 
hvarandra i ena eller bägge polerna. Biceller förefunnos i flera fall (fig. 3); stun- 
dom var emellertid endast en sådan förhanden (figg. 1, 2, 4). I regeln voro de 
mer eller mindre förskjutna från klyföppningen. De öfriga epidermiscellerna hade 
långsträckt, parenkymatisk form och visade allmänt oregelmässiga, kallösa raem- 
branförtjockningar i form af lister eller knutor, hvilka vid behandling med kali- 
hydrat färgades svafvelgula. 
Hos Phaseolus multiflorus visade groddplantorna å hypokotylen knöliga, om 
intumescenser erinrande deformationer. Som en undersökning af tvärsnitt gaf vid 
handen, voro dessa einergeuser och genomdragna af rörformiga, nästan om körtel- 
kanaler erinrande intercellulärer. A emergensens spets befann sig städse en klyf- 
öppning, som sålunda förskjutits ut på en papill ofvan epidermis’ yta. Bortsedt från 
detta deras läge, gjorde sig hos klyföppningarna anomalier gällande äfven i andra 
hänseenden. Stomacellerna voro starkt hypertrofierade och slutspringan vidöppen, 
mestadels i så hög grad, att dess tväraxel hade samma längd som den morfologiska 
längdaxeln (fig. 8). I några fall var till och med tväraxeln längre, så att springan 
blef tvärställd och klyföppningen starkt utvidgad på bredden (figg. 10 — 12). En 
variant af denna typ representerar fig. 9, där klyföppningsspringan visserligen hade 
normal form, men slutcellerna antagit en oregelbundet kantig, polygonal gestalt. 
En annan abnorm utbildningsform föreställer fig. 12. Klyföppningen i sin helhet 
synes här föga förändrad, men till följd af det ökade turgortrycket ha slut- 
cellernas ändar omböjts mot hvarandra, tills de träffats, hvarigenom den ursprung- 
ligen enhetliga stomaspringan uppdelats i två från hvarandra skilda intercellulärer. 
I detta fall ha därjämte spetsarna hos angränsande slutceller förskjutits öfver resp. 
under hvarandra. 
Hos Cucurbita Pepo och Luffa cylindrica gingo förändringarna delvis i annan 
riktning. Klyföppningsspringan var äfven här mestadels vidöppen, dock ej så starkt, 
att dess tväraxel i något fall nådde längdaxelns dimensioner. Däremot befunnos 
slutcellerna ofta oregelbundet förskjutna mot hvarandra och i samband härmed 
skarpt omböjda i ena änden, så att klyföppningsapparaten blef asymmetrisk (figg. 13, 
14, 17). I några fall saknades slutspringa (fig. 15). Den mest anmärkningsvärda 
ombildningen bestod dock däruti, att ena slutcellen — i ett af mig iakttaget fall 
till och med båda {Luffa) — delades genom en tvärvägg i två, hvarigenom trecelliga 
resp. fyrcelliga klyföppningar uppstodo (fig. 16). Den på detta sätt experimentellt 
realiserade anomala typen synes mig vara af ett stort intresse, emedan den utgör 
ett hos fanerogamerna påvisadt motstycke till den bekanta, af Schimper, Haber- 
landt och Bünger studerade Polytrichum- typen hos mossornas klyföppningar. Be- 
träffande den trecelliga klyföppningsformen hos Cucurbita och Luffa skall vidare 
tilläggas, att i af mig undersökta fall förefanns slutspringa endast mellan den 
osepterade slutcellen och den septerades ena dottercell, medan den senares systercell 
•var hermetiskt tryckt intill den odelade slutcellen. Mellan ifrågavarande tvenne 
systerceller synes sålunda en fysiologisk differentiering ha inträdt. 
2 
