10 
Otto Gertz 
De i nu beskrifna kulturer realiserade klyföppningsanomalierna kunna samman- 
fattas till följande typer: 
1) abnorm sträckning af slutcellerna, ledande till reduktion eller försvinnande 
af slutspringan ( Secale , Arena); 
2) abnorm utveckling af klyföppningsspringan på tvären (Phciseolus) ; 
3) afdelande af slutspringan i två från hvarandra skilda intercellularrum till 
följd af slutcellernas starkt ökade turgortryck, så att deras öfre och undre ändar 
beröra hvarandra ( Phaseolus ); 
4) asymmetri till följd af slutcellernas förskjutning mot hvarandra i sidoled 
[Secale, Avena, Cucurbita ); 
5) försvinnande af slutspringan [Avena, Cucurbita ); 
6) septering af ena eller bägge slutcellerna genom bildning af tvärvägg [Cucur- 
bita, Luffa); 
7) abnorm förstoring af den inre andhålan, hvilken på tvärsnitt antager formen 
af en körtelkanal [Phaseohis). 
Anmärkningsvärdt nog, nämner hvarken Prillieux, Vesque eller Kuster — 
åtminstone i detta sammanhang — något om klyföppningsanomalier vid kultur å 
uppvärmdt substrat. Förhållandena äro emellertid — särskildt gäller detta beträf- 
fande Prillieux’ försök — icke fullt jämförbara med dem, som realiserats vid mina 
kulturer. I Prillieux’ var nämligen atmosfären mera torr, i mina så godt som 
ångmättad. Däremot föreligga andra litteraturuppgifter om fall, där klyföppnings- 
deformationer af vissa här beskrifna slag blifvit iakttagna. De viktigaste bland 
dessa ha lämnats af Stapf, Leitgeb och Gravis. Stapf lät potatisknölar utvecklas 
inom glasklockor, klädda med vattendränkt filtrerpapper. A de här uppväxande 
plantorna, hvilka i anatomiskt hänseende visade stora olikheter från normala, ändrade 
klyföppningarna, liksom öfver hufvud epidermiscellerna, sin gestalt. Deras slutceller 
tillväxte nämligen starkt i längd och krökte sig med ändarna mot hvarandra, så att 
den yttre bågen blef mera konvex, den konkava krökningen skarpare. Klyföpp- 
ningsapparaten utvecklades på detta sätt, i motsats till förhållandet i normala fall, 
starkare på bredden än i längd (Stapf, I, 239, 244). Krökningen hos slutcellerna 
medförde till slut, att deras ändar träffades och klyföppningsspringan afdelades i 
två skilda rum (Taf. III, fig. 1). 
Ett liknande förhållande beskref Leitgeb (I, 125 ff.) år 1886 hos perigonbladen 
af Galtonia candicans. Om isolerade epidermishinnor lades i vatten, öppnade sig 
slutcellerna till följd af den höjda turgorn, men springans utvidgning upphörde i 
detta fall icke, när den normala öppningsställningen intagits, utan fortskred kon- 
stant under flera dagar och nådde först sitt slut, då hvar och en af de i krökning 
stadda stomacellerna sammanslutit sig till en cirkel (figg. 6, 7, 10). Enligt Leitgeb 
är denna företeelse icke att tillskri fva slutcellernas tilltagande turgor enbart, utan 
