56 
Otto Gertz 
malierna ifråga uppträda under visserligen något växlande, men dock ständigt åter- 
vändande samma typer. De representera nämligen endast den gemensamma reak- 
tionen på en och samma inre orsak. Från denna synpunkt — hvilken jag för öf- 
rigt redan på flera ställen i det föregående lagt till grund för min framställning — 
förklaras de viktigaste anomala klyföppningstyperna på följande sätt. 
1) Abnorm sträckning under förändring af totalformen samt reduktion 
resp. försvinnande af slutspringan; denna typ framgår, åtminstone i första hand, 
passivt vid epidermiscellernas sträckning parallellt med klyföppningarnas morfologiska 
längdaxel. 
2) Omböjning, veckning och asymmetri; dessa fall föreligga, när klyföpp- 
ningens längdaxel står snedt mot den riktning, i hvilken epidermiscellerna sträckas, 
eller när sträckningen genom sekundär omkastning af väfnadsbilden kommer att 
ske snedt. Deformationen är tydligen äfven här passiv och framkallad genom för- 
ändringar, som göra sig gällande i omgifvande epidermisceller. Ett liknande för- 
hållande kan emellertid framgå därigenom att spänningen inom slutcellerna själfva 
drifves upp till en abnorm höjd och det af granncellerna lämnade utrymmet ej 
tillåter slutcellerna att på normalt sätt likformigt utvidga sig. De måste då kröka 
sig oregelbundet inom det för dem tillgängliga rummet. 
3) Klyföppningar med abuormt öppnad centralspringa framgå på samma 
sätt, dels aktivt genom höjning af slutcellernas turgor, dels passivt genom angrän- 
sande cellers sträckning snedt eller vinkelrätt mot klyföppningarnas längdaxel. I 
senare fallet uppstå extrema former, utmärkta därigenom, att centralspringan nål- 
en bredd, som flera gånger — i undersökta fall ända till 5 gånger (Pœonia) — 
öfverstiger dess längd. I det förra fallet står springans vidöppnad i samband med 
slutcellernas genom turgorförhöjning framkallade hypertrofi (såsom i kulturerna i 
ångmättad atmosfär), i det senare torde detta deras tillstånd ha uppträdt, i stort 
sedt, passivt, då de i väfnadsförband med andra element stående slutcellerna följa 
med vid cellkomplexernas sträckning (fruktämnen, vissa cecidier) * 1 . 
4) Hypertrofiering, ledande till uppkomsten af jättestomata, torde bero på en 
kombinerad verkan af aktiv turgorökning hos slutcellerna och passiv utspänning 
genom omgifvande cellers sträckning. Mera sällan torde förhållandet tillskrifvas 
endera af nu nämnda orsaker 2 . 
1 Rent passiv är tydligen den utspänning af slutspringan, som kommer exempelvis till stånd 
genom i densamma inväxande svamphyfer. Ett dylikt fall har blifvit närmare undersökt af Hart- 
mann å Abies pectinata, deformerad genom Aecidium elatinum. Hos klyföppningarna, här normalt 
i rader med springan i barrets längdriktning (I, 13), inträder under inflytande af nämnda parasit- 
svamp en öfvergående hypertrofi, i det att vid bildningen af cecidiebägaren (I, 22) hyfmassor tränga 
mellan slutcellerna och skilja dem från hvarandra. Sedan sporerna afsnörts, träda emellertid klyföpp- 
ningarnas slutceller åter närmare samman, och det genom hyferna bildade rummet (den hypertro- 
fierade klyföppningsspringan) sluter sig åter, så att endast en liten öppning återstår, eller försvinner, 
då en mörkbrun färgning af slutcellerna är det enda som visar, hvar ifrågavarande cecidiebägare 
varit förhanden. 
s Beträffande klyföppningars storleksförhållande hänvisar jag till de uppgifter, som finnas 
sammanställda i arbeten af Weiss (I, IV), de Bary, Haberlandt m. fl, Den hypertrofi, klyföppningar 
