KAPITEL I. 
De Langerhans’ska cellerna. 
I 5:te upplagan av sin år 1867 utkomna »Handbuch der Gewebelehre des Men- 
schen» avhandlar Kölliker (18) å sid. 111 hudinnervationen och han diskuterar där 
nervtrådarnas inträugande i epidermis. Han gör därvid följande uttalande: »Ein 
Eindringen in die Epidermis war ich bisher nicht nachzuweisen im Stande, doch 
fand ich in dieser zwischen den tiefsten Zellen der Sch leim Schicht in ziemlich regel- 
mässigen Abständen besondere sternförmige Körper ähnlich sternförmigen Zellen, 
doch ohne nachweisbaren Kern, die vielleicht zu den Nervenenden gehören». Detta 
är, så vitt jag känner, det tidigaste omuämnandet av de bildningar, som sedermera 
fått namnet »Langerhans’ celler». Är detta namn sålunda, vad prioritetsrätten 
angår, oberättigat, synes det dock i så måtto vara berättigat, som cellerna först efter 
Langerhans’ upptäckt blevo den stridsfråga, som de nu i mer än femtio år varit. 
Köllikers upptäckt synes nämligen icke hava väckt den uppmärksamhet, som 
följande år kom Langerhans’ arbete till del. Möjligen beror detta på, att den förre 
avhandlar saken endast i förbigående. 
Följande år, 1868, publicerade Langerhans (20) i Virchows »Archiv für patho 
logische Anatomie u. Physiologie» ett arbete: »Ueber die Nerven der menschlichen 
Haut», utfört å Virchows laboratorium. För undersökningen använde han sig av 
Cohnheims metod: 1 j 2 °/° guldkloridlösning — ättiksurt vatten. På detta sätt fick 
han utom nerverna en del i epidermis, närmare bestämt i de ytligare delarua av 
Rete Malpighii, liggande celler att framträda. Han ansåg dessa celler vara av annan 
natur än de, som året förut beskrivits av Biesiadecki (3). Denne senare beskriver 
(sid. 226) sina celler såsom följer: »Diese sind meist spindelförmig, sehr schmal, oft 
mit seitlichen Fortsätzen versehen, ihre Länge entspricht manchmal der Länge zweier 
Epithelialzellen; sie schliessen einen schmalen, laugen Kern ein, oft deren zwei, ihr 
Protoplasma ist stark hellglänzend und im Verhältnisse zu dem der Epithelialzellen 
wenig körnig, sie liegen endlich meist mit ihrer Axe senkrecht auf die Oberfläche 
des Coriums und es steckt oft einer ihrer Fortsätze in dem Gewebe des Coriums 
selbst. Manchmal sind sie winklig geknickt, indem die Hälfte des Zellenleibes sich 
