10 
Gösta Häggqvist 
polemik mot v. Mojsisovics, vilken, som ovan visats, funnit nervtrådarna i svin- 
trynet ända fritt mellan epidermiscellerna (sid. 27) säger: »Ond so war ich auch 
fast überzeugt, dass v. Mojsisovics entweder die Zellkörper, zu denen die varicösen 
Fasern gehören mussten, übersehen, oder dass auch hier das Chlorgold seine Schuldig- 
keit nicht gethan hatte . » (Kursiverat av förf.) Ribbert är f. ö. den förste som på- 
visar att de här diskuterade cellerna kunna innehålla pigment och han slutar sitt 
arbete med att såsom särskilt viktiga framhålla tvenne punkter: 
» 1) Alle in die Epidermis eintretenden Nerven enden in LANGERHANs’schen Zellen. 
2) Die LANGERHANs’schen Körperchen finden sich bald mit, bald ohne Pigment». 
Cybulsky (6) (1883) bearbetade nosen och överläppen hos oxen. De metoder, han 
använde, voro dels guldkloridfärgningar efter föregående behandling med myrsyra 
eller ättiksyra, dels osmium och kromsyrefärgningar och dels färgningar medelst en 
modifierad Henocqe’s metod (Va — V 16 % gnldkloridlösn. X U — 3 /<t C, därefter 50 — 100 °/o 
vinsyra under uppvärmning på vattenbad). Denna sista metod synes honom hava 
givit de bästa resultaten, och det är på grund av de medelst densamma vunna re- 
sultaten han yttrar sig om epitelinnervationen. Han framhåller huru dessa kunna 
modifieras genom längre eller kortare behandling i de olika lösningarna. Han iakt- 
tog på detta sätt en del intressanta celler. Dels är det mycket oregelbundet gestal- 
tade celler med utlöpare och en — många kärnor. Dessa celler kunna färgas även 
när nerverna ej färgats i epitelet och det råder, vad lokalisationen av desamma 
beträffar, en tydlig antagonism mellan dessa celler och nerverna i epitelet d. v. s. 
de förra synas uppträda rikligt, där de senare äro fåtaliga och tvärtom. Dels upp- 
täckte han, liggande i fortsättningen av bindvävspapillerna, en del egendomliga, av 
guld färgade celler, som sträckte sig ända upp mot hornskiktet, och vilkas form be- 
tingades genom deras »Aneinanderlagerung». »Liegen die Zellen weit von einander, 
so sind sie rund oder oval; lagern sie sich dicht auf einander, so werden sie abge- 
plattet, besonders stark knapp unter der Hornschicht». Dessa celler anges skilja 
sig från epitelcellerna i en del avseenden, och de stå i förbindelse med nervtrådar, 
som kommande från bindvävspapillen antingen sluta i en dylik cell eller gå förbi 
cellerna under avgivande av grenar till desamma. Inga av dessa celler anser för- 
fattaren vara identiska med de av Langerhans funna. 
Ranvier (27) (anförd enl. tyska upplagan, översatt av Nicati och Wyss, Leipzig 
1888) har även iakttagit de LANGERHANs’ska cellerna. Han anger deras läge för 
varierande, men att de uppträda rikligare i epidermis »mellersta och övre regioner». 
De färgas ofta intensivare än nerverna, hava talrika perifera och en tjockare cen- 
tral utlöpare. Cellerna förklaras vara intet annat än »Wanderzellen», och deras 
egenskap att uppträda rikligare i närheten av nerverna anses bero på att de för 
sitt framträngande använda kanaler, som huvudsakligen äro avsedda att härbergera 
nervtrådarna. Cellernas förgrening beror på kanalernas förgrening. Anmärkas bör, 
att Eberths ovan citerade arbete (7) här (sid. 831 not 2) anföres på ett så vitt jag 
kunnat finna, alldeles falskt sätt. Han säges nämligen hava varit den förste, som 
bestritt den nervösa karaktären av de LANGERHANs’ska cellerna och i stället upp- 
