12 
Gösta Häggqvist 
även arbetat med andra metoder. Han gör om desamma följande uttalanden: »Die 
genugsam bekannten, mit einem grossen Kern und eigentümlich gestalteten Proto- 
plasma versehenen LANGERHANs’schen Zellen kann man mit den meisten gangbaren 
basischen und einigen sauren Anilinfarben darstellen. Sie behalten dann aber immer 
ihren eigentümlich gelbbraunen Farbenton bei. Bei einiger Uebung kann man sie 
leicht erkennen und von den Epithelien unterscheiden.» Sedan han betonat, att 
desamma uppträda särskilt talrikt vid diverse hudsjukdomar fortsätter han: »Auch 
habe ich versucht, sie unter normalen Verhältnissen darzustellen, wozu ich die Cornea 
von Mäusen und von Meerschweinchen verwendete». »Es gelang mir aber dabei 
niemals trotz einer grösseren Versuchsreihe, die bizarren, auch von Sigmund Mayer 
so charakteristisch geschilderten LANGERHANs’schen Zellen zu sehen, sondern die- 
jenigen Zellen, welche durch die Wirkung des Essigsäuredampfes sichtbar wurden, 
waren offenbar Epithelzellen, die ihre Form etwas verändert batten, doch nie der- 
artig, dass sie den obigen Zellen analog erschienen wären.» På tal om cellernas 
nervförbindelser säger han, sedan han framhållit dels att han lyckats färga dem i 
såväl Rete Malpighii som mer sällan i det subepiderraala papillskiktet, och dels att 
han ofta fått varicösa nervtrådar färgade i papillerna: •»gelang es mir niemals , eine 
Verbindung der beiden Gebilde nachzuweisen» . Längre fram heter det: »Aus dem 
Erläuterten erhellt, dass die auf der Basis der CAjAi/schen Methode ausgeführten 
Untersuchungen nicht überzeugend darthun konnten, dass die in Rede stehenden 
Zellen als nervöse Endorgane zu betrachten sind». Han framhåller därefter huru 
dessa arbeten hava lärt, att de även förekomma i bindväven, och att, om man 
undersöker många snitt, finner man huru ifrågavarande bildningar »öfters am Epi- 
thelrand, die Fortsätze bereits in das Epithel hineinerstreckend und endlich häufig 
in den untersten Schichten des letzten sich befinden». Han anser det därför tydligt, 
att ifrågavarande celler äro bildningar, som invandra i epitelet från bindväven. 
Vidare uppger han, att, om man färgar snitt från pemphigus eller spetsiga con- 
dylom enligt Nissl, så kan man lätt påvisa en överensstämmande protoplasma- 
byggnad bos dessa celler och de fixa bindvävscellerna. Några rader längre fram : 
»Während nun bei den in den Papillen liegenden fixen Bindegewebezellen die 
Maschen des Netzwerkes von dem ungefärbten Theile des Zelleibs ausgefüllt werden, 
liegen manchmal vereinzelte, manchmal zu Gruppen gelagerte braune Körnchen in 
den Maschen des Netzes der Langerhans’schen Zellen». Han fastslår vidare, att dessa 
korn utgöras av pigment. Därefter ingår han på frågan om dessa cellers förhållande 
till chromatophorerna och säger därom, att, då de alltid för honom visat sig vara 
pigmenterade, tvekar han icke att förklara, » dass ich die erwähnten Zellarten, wenig- 
stens soweit sie in der menschlichen Haut vorlcommen, für identisch halte». 
Ar 1897 framkastar Kromayer (17) en ny teori angående dessa celler. Han an- 
ser sig kunna visa, att epidermis består av tvenne olika cellslag: dels nätceller, som 
sinsemellan skulle sammanhänga medelst utlöpare och dels huvudceller, som skulle 
ligga inlagrade mellan dessa utlöpare. De båda cellslagen skulle vara olika utdiffe- 
rentierade hos olika ryggradsdjur och dåligt hos homo. De LANGERHANs’ska cellerna 
