Èpidermisstudier 
17 
För att intränga djupare i problemet måste vi då fråga oss: hava dessa meto- 
der något gemensamt? Här stöta oss först isoleringsförsöken, Mayers arbete med 
ättiksyreångor och slutligen Herxheimees uppgifter angående färgningen såsom från 
de övriga författarnes arbetsmetoder avvikande, och jag måste därför underkasta 
dessa uppgifter eu närmare granskning. 
Jag börjar med isoleringsförsöken. Desamma hava företagits dels med utspädd 
kalilut (koncentration obekant) samt med en 1 /a °/o cyankaliumlösning. Före isole- 
ringen hava präparaten dessutom genomgått en del olika procedurer, i det att såväl 
Langerhans som Cybulsky isolerade redan guldbehandlade celler. Det är klart, 
att cellerna härunder måste hava genomgått en hel del förändringar, i synnerhet 
som ingen hänsyn tagits till de olika vätskornas osmotiska förhållanden. Här har 
således troligen försiggått såväl skrumpnings- som svällningsprocesser, ocli vi kunna 
icke utesluta, att cellerna omvandlats till oigenkännlighet. Av intresse kan det vara 
att- påpeka det Cybulsky framhåller, att hans stjärnceller — jag lämnar därhän, 
om dessa äro identiska med de LANGERHANs’ska eller ej — förlora sina perifera 
utlöpare vid isoleringen trots det att denna synes försiggå utan tillhjälp av nålar 
och andra grova isoleringshjälpmedel. Detta synes mig tyda på ett tämligen löst 
samband mellan utlöpare och cellkropp. Jag återkommer senare till detta spörsmål. 
I vilket fall som helst synes mig de på detta sätt vunna resultaten allt för osäkra 
för att man vid bedömande av frågan skulle kunna fästa någon betydelse vid dem 
i synnerhet som — så vitt jag har mig bekant — ingen lyckats att, ur förut obe- 
handlad homo-epidermis med de brukligare, skonsamma metoderna, isolera celler 
med dylika långa utlöpare. 
Med Mayers försök synes det icke stå bättre till. Han behandlade sitt material 
med ättiksyreångor och anser sig hava lyckats göra övergångsformer mellan epitel- 
celler och stjärnceller synliga. Detta lyckades även Herxheimer, som dock fram- 
håller, att dessa övergångsformer uppstå direkt under ättiksyreångornas inverkan 
genom epitelcellernas skrumpning.. De äro alltså rena konstprodukter. 
Återstår så Herxheimers egna uppgifter. Han arbetade utom med Cajals 
metod även med anilinfärger, och han uppger, att man medelst alla basiska och 
några sura anilinfärger kan göra de LANGERHANs’ska cellerna synliga, och att dessa 
därvid bibehålla sin egendomliga gulbruna färgton. Dessa uppgifter synas ägnade 
att förvåna var och en som arbetat med de LANGERHANs’ska cellerna. Jag har sökt 
efter dessa celler i preparat, som färgats med olika hämotoxylin- och karminme- 
toder samt en mängd olika såväl basiska och sura anilinfärger, vilka det här torde 
vara överflödigt att uppräkna och trots det dessa preparat under årens lopp säker- 
ligen nått upp till tusental, har jag aldrig på detta sätt lyckats finna celler av stjärn- 
form, som färgats på ett från de övriga epitelcellerna olikartat sätt eller överhuvud- 
taget blivit synliga. Jag undantager härifrån den vitala metylenblåmetoden och 
dess modifikation rongalitvitt, till vilka färger jag nedan återkommer. Frånsett 
detta undantag anser jag mig därför berättigad att uppställa den satsen: de Langer 
HANs’ska cellerna kunna icke genom färgning enligt principen syra — bas skiljas 
