18 
Gösta Häggqvist 
från de övriga epidermiscellerna. Hur skall från en dylik ståndpunkt Herxheimers 
uppgifter kunna förklaras? Dessa uppgifter böra ses i belysning av några andra 
av samma författare lämnade uppgifter. Han uppger nämligen längre fram i sin 
diskussion av dessa bildningar, att desamma för honom alltid visat sig vara pigmen- 
terade, och vidare anger han, att han aldrig under normala förhållanden lyckats få 
se de Langerhans 'ska cellerna. Hans uppgifter kunna endast förklaras på ett sätt: 
Herxhetmer har icke arbetat med Langerhans’ celler utan med pigmentceller. 
Redan Langerhans själv framhöll, att de av honom beskrivna, förgrenade cellerna 
icke innehöllo pigment. Sedermera hade en del forskare beskrivit pigment i desamma, 
men vi få icke glömma, att det är fråga om förgrenade cellulära bildningar, ibland 
pigmentlösa och ibland pigmentbaltiga, som kunna påvisas i huden hos människan 
under fysiologiska förhållanden. Redan Kölliker, som dock på detta område hade 
stor erfarenhet, framhåller i sin »Gewebelehre», att han icke sett kromatoforer av 
den i bindväven vanliga typen i epidermis hos människan under normala förhållan- 
den, och till samma resultat kommer Breul i sitt arbete: »Über die Verteilung des 
Hautpigmentes bei verschiedenen Menschenrassen», där han säger (s. 693): »Verästelte 
Pigmentzellen, die in der Epidermis von Thieren so häufig beschrieben sind, sind 
mir in der menschlichen Epidermis niemals begegnet, weder bei weissen, noch bei 
angehörigen gefärbter Menschenstämme». 
A audra sidan har Vollmer i sitt ovan citerade arbete framhållit, att i epider- 
mis hos de spetsiga condylomen pigmentceller av bindvävstyp förekomma bredvid 
de LANGERHANs’ska cellerna. I de Cajal- färgade bildningarna är det omöjligt att 
avgöra, om det finnes pigment eller icke, men däremot är en viss likhet i form 
mellan dessa bildningar och kromatoforerna möjlig att iakttaga. Det är därför ej 
underligt, om Herxheimer trodde även dessa förra vara pigmentbaltiga och helt 
enkelt identifierade dem med kromatoforer. Dessa senare kunde han under vissa 
patologiska förhållanden hitta i epidermis men däremot aldrig under normalt till- 
stånd. Kromatoforer kan man se redan på ofärgat preparat och icke sämre på 
hämotoxylin- (Vollmer) eller medelst aniliufärger behandlade preparat. På detta 
sätt förklaras Herxheimers annars obegripliga uppgifter. 
Har- det sålunda visat sig, att de här förut till granskning upptagna arbets- 
metoderna icke kunnat hålla streck inför ett mera kritiskt studium, utan att för- 
fattarna dels rört sig med arbetssätt, som varit ägnade att underlätta uppkomsten 
av artefacter, dels sammanblandat och som LANGERHANs’ska celler beskrivit bild- 
ningar av helt annan natur, så återstår oss intet annat än att skärskåda de på 
annat sätt, d. v. s. medelst olika nervfärgningsmetoder, vunna resultaten. Här möta 
oss trenne olika arbetsmetoder: guldkloridfärgningen, metylenblå- resp. rongalitvitt- 
färgningen och slutligen Golgi- resp. CAJAL-färgningen. Principen för den först- 
nämnda känna vi, för de sistnämnda däremot icke. Vi upptaga först de medelst 
Golgis och Cajals metoder vunna resultaten till granskning. 
Här är det endast tvänne författare, som komma ifråga, nämligen Vollmer 
och Herxheimer. Reisner, som även använde denna metod nämner enligt Vollmer 
