Epidermisstudier 
19 
trots det, att dessa båda använde samma material, intet om de Langerhans’sIos 
cellerna, vilka den senare tillskriver sig äran att hava upptäckt i de spetsiga condylo- 
inäta. Granska vi således de resultat, som de båda förstnämnda författarna fram- 
lägga och hålla vi oss därvid till de av dem lämnade avbildningarna slår oss genast 
ett par saker: Herxheimer avbildar endast ett preparat med CAJAL-färgade Langer- 
HANs’ska celler. Epitelet i denna avbildning är så ytterligt schematiskt tecknat, 
att detsamma icke kan giva någon som helst vägledning. Vi kunna därför icke 
yttra oss om storleksförhållandena cellerna emellan. Emellertid likna de av Herx- 
heimer tecknade medels Cajals metod färgade bildningarna så litet de Langerhans’- 
ska celler vi äro vana att se såväl å preparat som å andra författares bilder, att 
jag icke anser det för mycket sagt om jag betecknar dem som i hög grad tvivel- 
aktiga i detta avseende. Ännu mer berättigat synes detta tvivel vara om man stu- 
derar de av Vollmer lämnade avbildningarna. Han har även avbildat epitelcellerna 
visserligen schematiskt men dock så, att man har anledning tro, det han sökt bi- 
behålla deras ungefärliga storleksförhållanden. Man häpnar därför, när man ser 
hans »LANGERHANs’ska celler». Dessa svartfärgade förgrenade bildningar äro 6 — 8 
gånger större än de närliggande epitelcellerna. Jämför man med dessa jätteceller 
de bilder av LANGERHANs’ska celler som lämnats av t. e. Kölliker, Ribbert, Hägg- 
qvist eller först och sist Langerhans själv finner man bildningar, som oavsett ut- 
löparna äro likstora eller på sin höjd dubbelt så stora som de övriga epidermis- 
cellerna. Visserligen vet man från Krontahls undersökningar, att de enligt Golgi 
imprägnerade cellerna bli större än icke imprägnerade, men denna skillnad är ej 
större, än att Kallius (15) anser den bero på cellernas skrumpning. Detta kan således 
icke förklara den här diskuterade egendomligheten hos Vollmers celler. Denna 
synes endast kunna förklaras så, att dessa bildningar helt enkelt icke äro identiska 
med dem, som Langerhans givit sitt namn, om de också till sin genes icke torde 
vara alldeles obesläktade med dessa bildningar. Jag återkommer senare till denna 
fråga och vill här endast framhålla, att jag anser dem helt enkelt vara Sådana arte- 
fakter, som Vollmer själv omtalar i sin polemik mot Reissner, och rörande vilka han 
bl. a. anför ett citat från Lenhossek. Här synes helt enkelt grupper av epitelceller 
helt eller delvis hava blivit platsen för färgfällningarna. Utlöparna kunna bero på 
att intercellularsubstans färgats eller helt enkelt på metodens benägenhet att giva 
dendritartade bilder (Friedländer enl. Kallius). Angående dylika fällningar hän- 
visar jag f. ö. till Kallius (15). Falla dessa metoder bort, återstår oss av de i littera- 
turen använda metoderna endast guldkloridfärgningen med dess modifikation rongalit- 
vittfärgning. Granska vi de enligt dessa båda metoder färgade stjärnformiga bild- 
ningarna, så finna vi, att de såväl till storlek ocb form som inbördes förhållande 
äro identiska. Svaret på den uppställda frågan blir alltså: »De LANGERHANs’ska 
cellerna kunna färgas endast medelst guldkloridimpräguation och vital metylenblå- 
färgning, så vitt vi hittills av litteraturen få döma. Anmärkas bör dock, att 
Ribbert (sid. 21) uppger, att Leydig gjort dessa celler synliga med tillhjälp av krom- 
syra, och slutligen att man även medelst Bielschowskys metod event, i Agduhrs (1) 
