20 
Gösta Häggqvist 
modifikation kan göra det. Då dessa båda metoder icke spelat någon roll i den 
strid, som sedan årtionden pågått i här diskuterade fråga, ämnar jag icke uppehålla 
mig vid densamma. Skälet härför är så mycket större som de principer, vilka 
ligga ti^l grund för guldkloridmetoden, även i stort sett gälla silverinprägnationen. 
Jag övergår därför till den andrå frågan: 
Vilka äro principerna för de ovan nämnda färgningsmetoderna ? 
Denna fråga är tämligen lätt besvarad. Guldkloridfärgningen är sedan länge väl 
känd, och jag hänvisar den, som önskar intränga närmare i frågan, till Szymonowicz’ (31) 
uppsats. Här skall endast framhållas, att metoden baserar sig på en impregnation 
av nervvävnaden med guldsaltet, som sedan reduceras av vävnaden med tillhjälp 
av solljus eller kemiska reagens. Det är alltså vad vi med Unna (32) kunna kalla 
en reduktionsfärgning. Även metylenblått upptages, såsom jag i ett tidigare arbete 
sökt visa, under reduktion av nervtrådar, och blåfärgningen är en senare process, 
där luftens syre spelar en bestämd roll (Se f. ö. Kap. II). 
Den fråga vi härnäst uppställt till besvarande löd: 
Huru förhålla sig de Langerhans’ska cellerna vid guldklorid resp. 
metylenblåfärgningarna? 
och jag övergår nu till densamma. 
Röraude de omdebatterade cellernas utseende vid guldkloridfärgniugar finnas 
i litteraturen ett stort antal uttalanden, och jag har ovan citerat desamma. Här 
torde platsen vara att i korthet sammanfatta, vad där sagts. Langerhans anger, 
att de hava en avlång kropp, från vilken ett växlande antal utlöpare gå. Av dessa 
utlöpare går en inåt huden, under det att de övriga äro riktade mot strat. corneum 
event, efter att först hava förlöpt parallellt med hudens yta. Utlöparna sluta med 
en lätt uppdrivning. Cellerna färgas mörkviolett till biåsvart. Till ungefär samma 
resultat synes Podcopaëw hava kommit. Dock anser denne forskare dels, att ut- 
löparna förgrena sig och dels, att uppdrivningarna icke äro deras ändar. Hos Eberth 
träffa vi först uppgiften, att utlöparna anastomosera. 
Till liknande resultat synas de övriga forskarna hava kommit vad cellernas 
utseende beträffar, och striden har dels rört sig om sambandet mellan cellerna och 
nerverna, dels tolkningen av de så föreliggande bildningarna. 
Själv har jag i fig. 1 avbildat ett antal av dessa celler. Anmärkas bör här 
svårigheten, att absolut troget återge utlöparnas form och förbindelser, då desamma 
i de tjocka preparaten framkomma på olika ställen vid olika inställning och ofta 
synas lagrade över varandra. ^ Ifrågavarande bild synes mig dock giva en tämligen 
god föreställning om desamma, och jäg uppehåller mig därför icke vidare vid dem 
Mayer är den ende före förf., som framställt dessa celler medelst metylenblått 
så vitt jag kunnat finna. Sedermera har även Kreibisch beskrivit dem färgade 
på liknande vis. Jag hänvisar till dessa författares förut citerade arbeten. 
I fig. 2 avbildar jag ett antal celler, som genom sin blå färg tydligt skilja sig 
från de omgivande ofärgade epitelcellerna. Cellkropparna hos de förra äro ungefär 
