22 
Gösta Häggqvist 
gångar från celler, som genom en intensiv färgning skilja sig från det mer -eller 
mindre ofärgade epitelet till sådana, som endast antagit en knappt skönjbar färg- 
nyans. Inom cellkroppen ser man i många, fall ett ljusare parti, som kommer en 
att tänka på en kärna, vilken i mindre grad än cytoplasman upptagit färg. 1 andra 
fall kan man ej iakttaga någon dylik kärna. 
Huru färgas epidermis övriga beståndsdelar vid dessa färgningar? 
I litteraturen finnas, som jag genom talrika citat ovan visat, en mängd utta- 
landen härom, särskilt vad guldkloridfärgningen beträffar. Där omtalas huru man 
erhåller olika färgnyanser från mera ljust rödvioletta till mörka massiva fällningar, 
som störa våra iakttagelser. I samma riktningar gå mina iakttagelser. Epidermis- 
cellernas protoplasma har förmåga att reducera guldklorid. Men denna reduktion 
äger icke rum med en konstant lagbundenhet utan uppträder dels i olika grad vid 
olika koncentration av de använda saltlösningarna, dels ock mycket varierande vid 
användande av en och samma saltkoncentråtion. För att förstå detta måste vi 
komma ihåg, att de tunga metallsalterna endast med svårighet och långsamt intränga 
i vävnaderna. Detta nödvändiggör, att vi vid färgningen använda oss av mycket 
små hudbitar. Men därmed följer ock, att variationerna i dessa bitars storlek endast 
behöga vara små, för att det skall inverka på resultatet. Vilka banor metallsalterna 
följa vid sitt inträngande veta vi icke, men tydligt är, att de ytligast liggande 
partierna äro de, som lättast bliva genomdränkta, och vid reduktionen få vi därför 
också där de intensivaste färgningarna. Till djupet av hudbiten tränger metallsaltet 
med större svårighet, och färgningen av epitelcellerna och nervtrådarna blir här 
mera oregelbunden och kommer sålunda för oss att framstå såsom mera nyckfull. 
Vid metylenblåfärgning är förhållandet analogt. Jag har här avbildat en del 
preparat, som visar detta. De äro alla färgade med samma färgkoncentration. 
Fig. 6 visar en metylenblåfärgning av epidermis. Vad, som här frapperar är, 
att det är protoplasmat, som är färgat, under det att cellkärnorna äro ofärgade. 
Tydligt är att denna färgning icke skett enligt principen syra — bas, ty då skulle 
kärnorna ha färgats av den basiska färgen, Metylenblått användes ju i den 
histologiska färgtekniken i stor utsträckning på grund av sina basiska egenskaper 
och tillhör våra hästa kärnfärgningsmedel. Denna bild överensstämmer däremot 
fullständigt med den man erhåller vid färgning medelst kaliumpermanganat och 
skulle sålunda vara att räkna till vad Unna kallar reduktionsfärgningar 1 . I 
det avbildade präparatet lägger man vidare märke till den nyckfullhet, varmed 
färgningen ägt rum. Inom vissa partier har epitelcellernas protoplasma antagit 
en intensiv blåfärgning, där kärnorna framträda såsom nära nog ofärgade, ovala 
öar. (Kärnornas svagt blå ton torde bero på preparatets relativa tjocklek, 30 [i, 
med över- resp. underlagring av blåfärgad protoplasma.) Inom andra partier 
är protoplasmat nära nog ofärgat och företer endast den ovan nämnda svaga, 
Se vidare kap. II, 
