Epidermisstudîer 
23 
blå tonen. Mellan dessa ytterligheter finnas alla övergångar. Dylika intensiva blå- 
färgningar av präparatet anträffas huvudsakligen i kanterna av snitten, där färgen 
haft lätt att tränga in. Längre in träffar man mera enstaka celler färgade. Dylika 
celler avbildar jag i Fig. 7. Aven här är det protoplasmat som blivit färgat, under 
det att cellkärnorna äro ofärgade. Färgningen varierar i intensitet liksom i det före- 
gående preparatet. Utom cellerna hava även en del mellan epitelcellerna belägna 
rader av korn blivit färgade. Dessa kornrader äro av varierande täthet, ocb i vissa 
fall synas de nära nog sammanflyta till linjer. En del av de färgade cellerna äro 
pigmenthaltiga. I fig. 8 slutligen avbildar jag ett antal celler, av vilka en del utan 
vidare torde vara att karaktärisera som epitelceller, andra åter genom korta utlöpare 
påminna om LANGERHANs'ska celler. Preparatet är ytskuret och i snittet faller en 
del av den subepiteliala bindväven med några därstädes förlöpande nervtrådar, som 
genom den sålunda uppkomna överlagringen nästan se ut att träda i förbindelse 
med vissa blåfärgade epitelceller. I detta som i andra preparat har jag kunnat 
iakttaga huru epiteltrådarna (Epitel fasern Unna) färgats blå. 
Sammanfatta vi sålunda det ovan sagda, kunna vi som svar på den uppställda 
frågan säga, att epitelcellerna färgas med såväl guldklorid- som metylenblåmeto- 
derna, men att denna färgning är ytterst nyckfull, i det att ibland av hela epitelet 
endast vissa celler eller delar därav bliva färgade. I detta fall kunna genom färg- 
ning av cellgränser eller event, mellan cellerna förlöpande nervtrådar bilder fram- 
kallas, som starkt påminna om LANGERHANs’ska celler. 
Återstår så till besvarande tvenne frågor: »Kunna vi ur vad som ovan fram- 
kommit förklara någon eller några av de teorier, som uppställts rörande de LANGER- 
HANs’ska cellerna?» och »Kunna vi få några hållpunkter för dessa cellers ställning?» 
Jag vänder i det följande på ordningen mellan dessa frågor och söker först besvara 
den sistnämnda. 
Frågan om de Langerhans’ska cellernas ställning. 
Vad är det, som karaktäriserar de LANGERHANs’ska cellerna? Av det ovan- 
stående torde framgå, att det icke är deras specifika färgbarhet. Jag bar förut 
framhållit, att de icke kunna göras synliga medelst hämatoxylin-, karmin- eller 
anilinfärgningar. Men icke heller guldklorid- eller metylenblåfärgningarna äro speci- 
fika för dessa celler. Utom nervtrådarna kunna de vanliga epidermiscellerna färgas 
med dessa metoder på alldeles samma sätt soin de LANGERHANs’ska cellerna. Det 
återstår då endast cellernas form. Vid skildringen av de avbildade preparaten har 
jag sökt visa, huru de LANGERHANs’ska cellernas kropp till formen liknar de vanliga 
epidermiscellerna. Men även om så i något fall icke är förhållandet kunna vi icke 
säga, att en viss cells form bestämt avviker från vad som med denna färgning 
vore möjligt att ernå på basen av de vanliga epidermiscellerna, ty färgningens 
nyckfullhet sträcker sig icke till variationer mellan olika celler utan olika delar av 
en och samma cell kunna färgas olika. Detta torde flerstädes framgå ur de bifogade 
