24 
Gösta Häggqvist 
avbildningarna. Vid studiet av preparaten ser man ej sällan celler, som färgats i 
en del oeh blivit ofärgade i en annan. Då dessutom epiteltrådarna och intercellu- 
larsubstansen i vissa fall kunna färgas är det tydligt, att variationer i oändlighet 
kunna uppkomma, och att det är omöjligt att betrakta formen på den Langer- 
HANs’ska cellkroppen såsom karaktäristisk. 
Återstå sålunda cellutlöparna. I det ovanstående har jag visat huru deras 
färgning varierar. Från oliktjocka med varicositeter försedda trådar finnas över- 
gångar till sådana, som synas bestå av en rad efter varandra liggande korn. Från 
mycket långa ser man övergångar till sådana, som endast sitta som en kort tagg 
på cellkroppen. A andra sidan veta vi, att mellan epitelcellerna gående nervtrådar 
kunna färgas, att epiteltrådar kunna färgas och att sålunda alla kombinationer 
kunna uppkomma mellan färgade epitelceller och färgad intercellularsubstans. Huru 
skall det då vara möjligt att i ett visst fall säga: detta är en LANGERHANs’sk cell, 
men detta är en epitelcell, som färgats tillsammans med intercellularsubstans och 
därför endast skenbart har utlöpare. Författaren tilltror sig icke detta utan finner 
det sannolikare att 
De Langerhans’ ska cellerna äro intet annat än artefalcter framkallade genom 
färgningens nyckfullhet. 
En dylik ståndpunkt synes mig också kunna förklara de uppställda teorierna. 
»Cellernas» samband med nervtrådarna och den därav orsakade teorien, alt de skulle 
vara perifera ganglieceller ger sig utan vidare, liksom det från vissa motståndare 
framhållna förhållandet, att man endast relativt sällan ser dessa nervförbindelser. 
Pigmenthalten förklaras av, att även pigmenterade epitelceller kunna upptaga och 
reducera ovanstående färger. De av Mayer och Stöhr framhållna övergångarna 
till vanliga epitelceller få likaså utan vidare sin förklaring. Merkees (pigmentlösa 
pigmentceller), Arnsteins (vita blodkroppar), Köllikers (amöboida bindvävsceller) 
teorier stödja sig endast på likhet i formen och förklaras sålunda lätt. Kreibisciis 
åsikt, att de skulle innehålla förstadier till pigment synes mig skäligen ogrundad. 
Den gröna färgton han omtalar förklaras enklare genom superposition av en vanlig 
pigmentcell, då kombinationen av det gulbruna pigmentet och den blå färgen ger 
en grön ton. Då han talar om den större eller mindre hastighet, varmed cellerna 
färgas, borde man snarare tala om olika diffusionshastighet. Hans påståenden, att 
cellernas utlöpare icke äro byggda som nervtrådar, och att man aldrig ser dem 
fortsätta i en axelcylinder, äro, det förra delvis, det senare helt felaktigt, såsom jag 
i detta och föregående (13) arbeten visat. 
Det resultat, jag i ovanstående granskning kommit till, ansluter sig närmast 
till den av Kromayer förfäktade åsikten Jag är alltså mer än gärna med på att 
kalla de LANGERHANs’ska cellerna för »reduktionsfigurer» åtminstone i den mån de 
framställas medelst guldklorid. Dock anser jag, att en cell bildar grundstommen i 
denna konstprodukt, och vidare anser jag icke, att de äro analoga »des reticulären 
fasertragenden Gewebes des Froschepidermis» utan blott och bart konstprodukter. 
