Epidermisstudier 
27 
tala emot den av honom förfäktade »ultrafiltrerteorien». När han (sid. 777) påstår, 
att en bydrolys av färgämnena icke äger rum, är detta säkert felaktigt. En del 
av de bästa vitalfärgämneua (t. ex. neutralrött) användes inom den analytiska kemien 
såsom indikatorer, och denna deras användning är just en följd av deras hydrolys. 
Ruhland nämner vidare i sina arbeten icke om, att han vid sina försök tagit någon 
som helst bänsyn tili vätejonkoncentrationens inverkan på färgningarna. Detta är, 
som nedan skall visas, av största betydelse, och man kan överhuvudtaget icke utan 
ett dylikt bänsyntagande yttra sig om vilka färger, som äro vitalfärger eller icke. 
I och med detta förfalla emellertid Ruhlands liksom Höbers invändningar mot 
Overtons teori. 
Overton liksom Ruhland sysselsätter sig huvudsakligen med frågan : huru 
kan färgämnet intränga i cellen. Frånsett de ovan gjorda anmärkningarna kommer 
jag, då mitt material därtill är föga lämpligt, icke att sysselsätta mig därmed. Jag 
bar vid mina försök använt mig endast av metylenblått och sökt studera dess för- 
hållande till epidermiscellerna hos människa och marsvin. En av förutsättningarna 
vid min undersökning är, att metylenblått under vissa förhållanden intränger i 
epidermiscellerna, och det är de processer, som avspela sig med det i cellerna in- 
trängda färgämnet, jag i det följande söker utreda. Vi veta nämligen, att den levan- 
de vävnaden har förmåga att avfärga metylenblått. I detta hänseende har den tan- 
ken synts mig ligga nära till hands, att det är det av Thunberg (58) upptäckta enzymet, 
succinodehydrogenas, som är verksamt. Vi veta vidare icke enligt vilka lagar färg- 
ämnet fördelas mellan den vätska, vari det är löst och cellen. Här kan man tänka 
sig olika möjligheter. Färgämnet kan fördela sig enligt lagarna för lösta ämnen, 
varvid lösningsmedlet (vatten, saltlösning) utgör en fas och cellprotoplasmat en annan ] . 
Man kan även tänka sig, att det i cellen inträngda färgämnet adsorberas av någon 
eller några inom cellerna befintliga kroppar. Färgupptagningen skulle då följa en 
adsorbtionskurva. Vi kunna vidare tänka oss, att det i cellen inträngda färgämnet 
där ingår en reversibel eller icke reversibel kemisk förening, och att färgupptagningen 
bestämmes av de sig därvid utspelande processerna. Slutligen kunna vi tänka oss, 
att en kombination av tvenne eller alla dessa processer föreligger. Jag bortser där- 
vid från den av Overton antagna lösligheten i cellmembranen och detta på följande 
grunder. Rörande de osmotiska förhållandena hos de djurceller, som äro försedda 
med en mikroskopiskt iakttagbar membran (kuticula, pellicula, krusta) känna vi intet, 
och vi veta ej, om Övertons iakttagelser beträffande dessa celler äga giltighet. Hos 
de övriga cellerna, där dessa iakttagelser kunna tillämpas, kan man däremot 'icke 
ens med de starkaste förstoringar iakttaga någon membran. Finnes en sådan, måste 
den således vara ytterst tunn. I varje fall måste den färgmängd, som upptages 
av cellmembranen, vara av en sådan storleksordning, att den, i jämförelse med den 
mängd, som upptages av cellprotoplasmat, kan försummas. 
1 Detta innebär helt naturligt icke att cellprotoplasmat skulle vara en homogen lösning utan 
ertdast att de olika faser, varav den består, vid försöket skulle samverka vid färgens fördelning 
mellan cellprotoplasmat och färglösningen. 
