Epidermisstudier 
37 
vätejonkoncentration, icke vara säker om riktigheten av sina resultat. Detta så 
mycket mer, som han använder så starka utspädningar som tiotusendelsnormala. 
De i hans lösningar f. ö. ingående salterna kunna därvid icke verka reglerande. 
Rodhe (52) publicerar 1917 ett arbete, där anser sig hava undersökt den inverkan för- 
ändringar av vätejonkoncentrationeu i det inre av växt- och djurceller kan hava på 
färgupptagningen. Han anger, att sura och basiska färgämnen sannolikt intränga 
i alla celler, inen att desamma upplagras där, endast om reaktionsförhållandena i 
cellernas inre äro anpassade efter färgämnet. Cellernas reaktion anser han sig 
kunna förändra genom att lägga cellerna i sura resp. basiska lösningar. Såsom 
sådana har han använt de av Michaelis angivna standard lösningarna: bland- 
ningar av ättiksyra och natriumacetat samt av primärt och sekundärt natriumfosfat. 
Overton 50, sid. 216) säger: »Aus vergleichenden Untersuchungen war ich dagegen 
zu dem Schlüsse gelangt, dass die Ammoniumsalze enbenso wenig in die noch 
intacten Zellen eindringen wie die übrigen Alkalisalze oder doch nur äusserst lang- 
sam.» Detta citat visar, att Rodhe icke förändrat reaktionen inom de celler han 
undersökt annat än i den mån den kunnat påverkas av den lätt inträngande 
ättiksyran. Då denne författare dessutom anger, att han direkt kunnat jämföra 
cellfärgningar »mit den Farbtönen der Standartlösungen», och då han vidare anser 
sig dessförinnan kunna koncentrera det i cellen upptagna färgämnet genom att 
enligt Höber framkalla plasmolys medelst 10 %-ig kaliumnitratlösning, synas mig 
hans resultat alltför opålitliga för att man därvid skulle kunna fästa avseende. L. 
Pelet och N. Andersen (51) undersökte det inflytande syror (klorväte-, svavel- och fos- 
forsyra) och baser (natronlut) hava på färgningen av ull medelst kristallponceaus 
och metylenblått. Han kommer till det resultatet, att av en basisk färg mer upp- 
tages ur en basisk lösning än ur en sur. För sura färger gäller motsatsen. 
Vid de försök jag anställt över vätejonkoncentrationens inverkan på metylenblå- 
upptagningen i epidermis har jag använt mig av människohud. Mina lösningar 
hava beretts enligt Sörensens (55) tabeller och sedan kontrollerats, i vissa fall kolori- 
metriskt, i andra elektrometriskt. Försöken kunna indeles i tvenne grupper, en, 
där jag inom vissa gränser förändrat vätejonkoncentrationen endast utanför cellerna 
och en annan, där jag även sökt påverka densamma såväl inom som utom cell- 
membranen. Detta har kunnat ske genom användande dels av lösningar innehål- 
lande alkalifosfater, vilka enligt Overton icke genomtränga cellmembranen, dels av 
ättiksyre-natriumacetatlösningar och ammoniak-klorammoniura-lösningar. Av dessa äm- 
nen tränga ättiksyra och ammoniak lätt in i cellerna. Några uppgifter angående na- 
triumacetatets förhållande har jag icke kunnat erhålla annat än de ovan beträffande al- 
kalisalter efter Overton citerade. Det är därför troligt, att man vid användning av ättik- 
syre-acetatblandningar fåren större vätejonkoncentration inom cellerna i den till försöket 
använda lösningen. Man kan alltså vid dessa försök endast vara säker om, att 
man ökat vätejonkoncentrationen inom cellerna, men det måste lämnas därhän hur 
mycket. Vad åter ammoniak-klorammoniumlösningarna beträffar, anger Bayliss (35), 
att klorammonium intränger i cellerna. Overton anser, att detta inträngande i 
