Epidermisstudier 
39 
svarande grad. Därvid omsatte sig dessa ämnen enligt reaktionsformein: NaOH -f 
-f H 4 NC1 = NaCl + H 3 N + H 2 0. Därigenom erhålles en ökning av koksaltmängden, 
till vilken hänsyn tagits vid beräkningen av lösningarnas osmotiska tryck. 
Av de så beredda vätskorna bar till varje försök tagits 5 cm 3 till vilka satts 
4 dr. mättad lösning av metylenblått i fysiologisk koksaltlösning. Färgningen har 
pågått under 6 timmar vid 38°. Endast från levande människor tagen hud har 
använts, och de färgade preparaten hava fixerats i mättad ammoniummolybdatlös- 
ning under 8 — 12 timmar, tvättats i dest. vatten, inbäddats och skurits på vanligt sätt. 
Vid den mikroskopiska undersökningen av de så erhållna preparaten erhölls 
följande resultat. I snitten från de bitar, där vätejonkoncentrationen såväl inom 
som utom cellerna förändrats erhölls ingen färgning av epidermis eller i bästa fall 
i de kring neutralpunkten liggande lösningarna (3 och 4) en ytterst svag, knappast 
iakttagbar blåfärgning. Då vätejonkoncentrationen sjunkit till IO 10 och 10' 11 (lös- 
ningarna 6 och 7) iakttages en stark desquamation av epitelet, som i sistnämnda 
lösning fullständigt lossnat från corium. Epitelcellerna äro i dessa lösningar violett- 
färgade (metylenazur?). 
I de med fosfatlösningarna behandlade preparaten iakttages en starkare färg- 
ning, ju mer alkalisk lösningen blir, så att vid den lägsta vätejonkoncentrationen 
10' 8 den bästa fägningen erhålles. I de med de suraste lösningarna (P H = 10‘ 5 > u ) 
behandlade präparaten är färgningen svagast och ungefär lika god som i de bäst 
färgade av de med ättiksyre — acetat- och ammoniak— ammoniumkloridlösningarna be- 
handlade preparaten. I de vid en vätejonkoncentration av lO' 6 - 08 — 10' 6 ’ 18 färgade prepa- 
raten är kärlens innehåll starkt blåfärgat, beroende på, att dels enstaka blodkroppar, 
dels plasma mellan desamma upptagit färg. Vid färgning med en vätejonkoncen- 
tration = 10' 6 ’ 81 — 10' 6 ’ 98 visar epitelet en egendomlighet i sin färgning, i det att vissa 
celler upptagit mer färg än epidermis i övrigt. Därför framstår färgningen såsom 
tämligen nyckfull, och bilder starkt påminnande om de LANGENHANs’ska cellerna 
uppkomma. 
Sammanfatta vi resultaten av denna undersökning, så visar den, att förän- 
dringar av vätejonkoncentrationen utanför cellerna åt det alkaliska hållet ökar upp- 
tagningen av metylenblått, förändringar åt det sura hållet åter minska densamma. 
Detta stämmer väl överens med de av Endler (40) samt Pelet och Andersen (51) 
publicerade iakttagelserna. Vid förändringar av vätejonkoncentrationen inom cellen 
blir färgningen ytterst svag eller uteblir alldeles. Möjligen beror detta på, att cellerna 
av ättiksyran och ammoniaken hunnit skadas allt för mycket innan acetatet — om 
en sådan verkan överhuvud kan tillskrivas detta — och ammoniumkloriden hunnit 
göra sin reglerande inverkan gällande, för att färgupptagningen skulle kunna bli 
den för resp. vätejonkoncentration normala. 
Man kan emellertid teoretiskt beräkna den inverkan förändringar i vätejon- 
koncentrationen utanför cellerna skola utöva på upptagningen av metylenblått. Vi 
använda till färgningen metylenblåklorid (MCI). Denua är vid de använda utspäd- 
ningarna såsom alla neutralsalter dissocierad i metylenblåjoner (M + ) och klorjoner 
