42 
Gösta Häggqvist 
anses möjligt endast om någon i cellen befintlig jon i stället utträdde och ett utbyte 
sålunda kunde ske. Färgningen skulle då bli oberoende av vätejonkoncentrationen. 
För metylen blåfosfatet gäller vad nedan säges om metylenblåkloriden och jag disku- 
terar därför ej vidare detta. Det återstår då endast de möjligheterna, att metylen- 
blåbasen, -kloriden eller båda skulle kunna intränga i cellen. Antager man att 
cellmembranen är permeabel för metylenblåkloriden, skulle denna i det givna fallet 
fördela sig så att =■ c, -= fördelningskonstanten. Då färgämnets löslig- 
(MUljvätska 
het i vätskan knappast — och i varje fall ej märkbart — kan förändras av de 
små förskjutningarna i mängden primärt och sekundärt fosfat, och då vidare löslig- 
heten föga torde påverkas av de små förskjutningarna i vätejonkoncentrationen, 
skulle man i detta fall vänta att vid fosfatförsöken få samma färgning av epidermis 
i alla fall. Så är emellertid icke förhållandet, och vi måste då antaga, att metylen- 
blåbasen intränger och är anledningen till dessa förändringar. Skulle MCI intränga 
tillsammans med MOH bleve förhållandet likartat, då mängden MOH i förhållande 
till mängden MCI är alltför obetydlig för att den skulle kunna komma till synes. 
Det återstår sålunda endast den. möjligheten, att det är metylen blåbasen, som in- 
tränger i cellerna och är orsaken till dessas färgning. Detta stämmer väl överens 
med Overtons tidigare uppfattning. Denne forskare ansåg nämligen förr att 
salterna av de basiska anilinfärgerna äro starkt hydrolytiskt spaltade samt att de 
fria färgbaserna äro lösliga i eter, oljor etc. Det stämmer vidare överens med växt- 
cellernas och^groddlarvernas förhållande till alkaloider: Overton (46) har nämligen 
funnit, att de starka syrornas alkaloidsalter knappast och vid ökning av vätejon - 
koncentrationen icke alls intränga. Den fria alkaloidbasen intränger däremot lätt. 
I ett senare arbete (45) 1 frångår emellertid Overton sin tidigare uppfattning, 
att det skulle vara färgbaserna, som intränga i cellerna och uttalar istället såsom 
sin åsikt att det skulle vara färgsaltet. Såsom skäl härför anger han, att man enligt 
de modärnare åsikterna om anilinfärgernas konstitution knappast kan tänka sig att 
deras ensyriga salter i vattenlösning äro i nämnvärd grad hydrolytiskt dissocierade. 
Detta emedan färgbasen skulle vara en betydligt starkare bas än han förut antagit. 
För att förstå den snabbhet varmed cellfärgningen inträder måste man emellertid 
antaga att minst 5 °/o av det i lösningen befintliga färgämnet befunne sig i form 
av färgbas, vilket, om ovannämnda åsikter om färgämnenas konstitution vore riktig, 
ej skulle vara möjligt, åtminstone beträffande trifenylmetan- och chinonimidfärgämneua. 
Redan beträffande utgångspunkten, att anilinfärgernas baser skulle vara starka baser, 
torde, med den allmänna fattning Overton givit sitt uttalande, meningarna vara de- 
lade. I ett 1914 utkommet arbete (36) säger Bjerrum: (sid. 63) Hiermit würde es 
stimmen, dass die Indikatoren gewöhnlich sehr schwache Säuren und Basen zu sein 
scheinen». Blaiid de av Overton undersökta färgämnena finnes emellertid ett fler- 
1 Detta arbete har tyvärr först under tryckningen av föreliggande avhandling blivit mig till- 
gängligt. 
