Epidermisstudier 
43 
tal som fått användning såsom indikatorer, t. ex. gentianaviolett och metylviolett 
i trifenylmetangruppen och neutralrött i ebinoniraidgruppen för att uppräkna några. 
Beträffande andra torde däremot Overtons uttalande vara berättigat i så måtto, 
att deras färgbaser äro starka baser och till dessa hör just metylenblått, vars disso- 
ciationskonstant, såsom å sid. 44 säges, beräknats till ungefär 10' 3 . Jag måste där- 
för närmare uppehålla mig vid detta fall. Man måste då först fråga, huru 
Overton beräknat, att minst 5 °/° av färgämnet skulle vara hydrolyserat för att färg- 
ningens snabbhet skulle kunna förklaras. Härom lämnas ingen som helst upplys- 
ning. Om denna siffra gäller färgbasen bör den med samma rätt kunna tänkas 
gälla färgsaltet. Redan i en 0,1-molar lösning är emellertid detta till 90 °/o elektro- 
lytiskt dissocierat i sina båda joner och i en lösning, som, i likhet med den som 
auvändes till färguing, är 0,ooooi-molar torde endast bråkdelar av 1 °/oo vara kvar 
i odissocierat salt. Vi finna i stället i detta fall koncentrationen av odissocierat 
färgsalt och genom hydrolys uppkommen färgbas vara av samma storleksordning 
i den använda lösningen. Emellertid, allt eftersom färgsaltet intränger i cellen, åter- 
bildas nytt salt genom jonernas förening utanför cellen. Men detsamma gäller även 
färgbasen och utgör således intet särskilt stöd för någondera uppfattningen. Det 
finnes emellertid fakta, som bestämt tala emot den av Overton sist företrädda upp- 
fattningen. Hit hör det faktum, att minskning av hydroxyljonkoncentrationen utanför 
cellen minskar färgupptaguingen. Detta torde knappast kunna förklaras, om det är 
färgsaltet, som intränger, och det är ett lika gott stöd för färgbasens inträngande 
som för alkaloidbasernas, i fråga om vilka Overton själv använder samma tanke- 
gång. Ännu ett skäl må anföras : Närvaro av koksalt i en lösning minskar dess 
lösningsförmåga av metylenblåklorid. I en 0,9 °/o klornatriumlösning löses mindre 
än så mycket färg som i destillerat vatten. Rörsocker påverkar däremot ej 
märkbart lösligheten. Fördeluingskoefficienten för färgen mellan cellproto plasm at 
och koksaltlösningen måste alltså vara mer än 50 gånger så stor som mellan cell- 
protoplasmat ocb rörsockerlösningen. Skulle nu Overtons nyare åsikt vara riktig, 
skulle ur en fysiologisk koksaltlösning ungefär femtio gånger mer färg upptagas av 
cellerna än ur en isotonisk rörsockerlösning. Försök över denna fråga, dels anord- 
nade såsom vid försöken angående färgupptagningen av marsvinshud vid olika 
färgkoncentration och dels med mindre människohudbitar, som sedermera inbäddats 
och skurits på vanligt sätt, visa emellertid, att ur en sockerlösning snarare mera 
färg upptages än ur en isotonisk koksaltlösning, naturligtvis vid samma färgkoncen- 
tration i båda lösningarna. Detta synes mig avgjort tala för den av mig företrädda 
uppfattningen, att det är färgbasen som intränger i cellerna. Försök med den av 
Overton (45) angivna benzol-lecitinblandningen tala med bestämdhet för att färg- 
saltet icke i iakttagbar mängd är lösligt i lecitin, vilket däremot färgbasen är i dess 
högre grad. Det är nämligen färgbasen som vid dessa försök övergår i den ovan- 
nämnda blandningen. Den av ~mig här försvarade uppfattningen står därför bättre än 
Overtons nyare i överensstämmelse med hans lipoidteori. 
