44 
Gösta Häggqvist 
Sammanfattning av Kap. II. 
Det har genom de ovan omtalade försöken gjorts sannolikt, att färgningen av 
epidermis följde lagarna för ämnenas löslighet i olika medier. Detta bestyrkes genom 
den fullständiga överensstämmelsen mellan det teoretiskt beräknade och det experi- 
mentellt funna inflytandet förändringar av vätejon koncentrationen utanför cellen hava 
på färgupptagningen. Vid den teoretiska beräkningen utgicks nämligen från an- 
tagandet, att färgen var löst i cellprotoplesmat. Det skulle f. ö. vara svårt att förstå, 
huru förändringar i vätejonkoncentrationen utanför cellen skulle kunna påverka ad- 
sorbtions- eller kemiska processer inuti cellen. Det har vidare visat sig berättigat 
att för den vitala metylenblåfärgningen av epidermis uppställa ekvationen: 
a . c (k -\- 10 14 ~ w ) 
k + 10 14 ~” ’ 
där x beteknar den upptagna färgmängden; a totalkoncentrationen av färg i den 
använda lösningen; c fördelniugskonstanten mellan färgvätska och cellprotoplasma; 
n vätejonexponenten utanför och m vätejonexponenten inuti cellen samt k inverterde 
värdet av färgbasens dissociationskonstant. 
Textfigur 1. 
Sambandet mellan färglösningens vätejonkoncentration 
och cellens absoluta färgupptagande. 
Det kan vara av intresse 
att undersöka, vilken inverkan 
de olika konstanternas variationer 
kunna hava på storleken av den 
upptagna färgmängden. Börja vi 
då med att låta vätejonkoncentra- 
tioneu bli densamma inom och 
utom cellerna, alltså m = n så blir 
x = a . c; 
Färgupptagningen bestäm- 
mes då endast av totalkoncentra- 
tionen och fördelningskonstanten. 
Vätejonexponentens inver- 
kan på färgupptagningen fram- 
går av bifogade kurvor (textfigg. 
1 och 2). Dissociationskonstanten 
har i dessa för metylenblått med 
1 Då diffussionen är proportionel mot skillnaden i ämnets koncentration i de båda medierna 
skulle x teoretiskt taget först efter oändligt lång tid nå det av ekvationen angivna värdet. Då å 
andra sidan de mycket små tillskott av färg, varom det efter ett eller annat dygn skulle bli fråga, 
icke av oss kunna iakttagas och då vidare avstånden inom huden äro så små torde tiden praktiskt 
kunna begränsas till en eller annan dag. Nu avbryta vi emellertid färgningen redan efter 4 — 6 
timmar och vi få därför icke vänta oss, att preparatens färgstyrka exakt skall förhålla sig såsom 
ekvationen anger. Därtill kommer den enzymatiska avfärgningen, som gör, att vi endast vid obe- 
hindrat lufttilltäde till alla celler kunna räkna med full färgstyrka i preparatet. 
