73 
området någorlunda vanlig. Redan i Ny förekommer 
den ganska glest, i Eksliärad, Råda och Raiisäter är den 
mycket sällsynt tills den i och med sistnämnda socken 
alldeles upphör. Att hänföra denna art till den kategori 
af växter, som af elfven transporterats ned till låglandet 
från sina nordliga hemvist, låter sig ej göra. Dessa äro 
i sin förekomst bundna af elfvens nuvarande lopp eller 
anträffas åtminstone icke utom området för de årliga 
öfversväraningarne. Ett vackert exempel härpå erbjuder 
Viscaria alpina. Denna art har sannolikt under de allra 
sista decennierna genom Klarelfven införts i Värmland. 
För Larsson var den tydligen icke bekant från detta 
landskap eftersom hans ofvannämnda Flora saknar hvarje 
uppgift om densamma. I nordliga delen af Dalby mellan 
Vingäng och Slättne är den numera ej sällsynt å de lågt 
belägna, steniga stränderna; äfvenledes har jag funnit 
den, rätt ymnigt t. o. m., i Norra Finnskoga, strax ofvan- 
om Tåsans utlopp i Klarelfven^). Då denna växt, som 
enligt Hartman (i Skandinaviens Flora) förekommer å 
“torra ställen, helst i fjälltrakter “ , icke alls kan för öf- 
rigt spåras i omnejden, ligger det i öppen dag, att dess 
uppträdande här är betingadt af Klarelfven, hvilkeii 
tjenstgjort som spridningsmedel ^). Om samma förhål- 
lande skulle råda i afseende å S. Lappomim^ nämligen 
att dennas förekomst i Elfdalen är ett af Klarelfven or- 
sakadt, nu pågående spridningsfenomen, borde den natur- 
ligtvis visa analogi i förekomstsättet. Så är dock icke 
fallet. Endast inom ett inskränkt område, nämligen 
mellersta och norra Dalby, finner man den på såväl ny- 
bildade stränder som äldre mark; äfvenledes finner man 
endast här yngre individer af densamma uti någon större 
’) Det sistnämnda förekomststället, de s. k. Tåsängavne, är en af 
Laksson ofta omnämnd fyndort! 
Att Viscaria alpina genom floderna blifvit förflyttad från fjäl- 
len nedåt låglandet känner man från flere håll. Jfr H.t. H.telt och R. 
Hult, Vegetationen och Floran i en del af Kemi Lappmark och Norra 
Österbotten, i Meddel. af Soc. pro F. & Fl. Fenn., häf. 12, 1885, sid. 107. 
