76 
Riktigast torde derför vara att uppfatta S. glauca 
som en relikt växtform. Den förändring i klimatet, i 
följd af hvilken S. Lapponum måst draga sig undan mot 
norr, har för S. glauca medfört en liknande förflyttning, 
och sannolikt var den effekt, som denna klimatförändring 
utöfvade på den senare arten, ännu starkare, eftersom 
den nu hvarken förefinnes så talrikt eller går så långt 
mot söder som S. Lapponum. Jag kan således ej finna 
annat än att S. glauca i ännu högre grad än S. Lappo- 
num är stadd i utdöende och att de gjorda fynden äro 
att uppfatta som de sista försvinnande resterna af den- 
samma inom detta område. Som de flesta buskarne voro 
cT-individ — detta förhållande, som öfverensstämmer med 
gjorda iakttagelser angående diklina växters kön vid 
sydgränsen för deras utbredningsområde^), har jag der- 
emot icke funnit lika tydligt rådande beträffande S. Lap- 
ponum och *S. pliglicifolia — torde man med ännu större 
trygghet kunna förutsäga dess förestående försvinnande 
ur områdets flora. 
S. p)hylicifolia är utan tvifvel att räkna till samma 
element af utvandrare. Åtminstone förhåller den sig 
fullt analogt med S. Lapponum och S, glauca i anseende 
till förekomstsättet. Af dess nuvarande utbredning, för 
hvilken ofvan redogörelse lemnats, anser jag framgå, att 
äfven denna art fordom följt elfven längs dess dåvarande 
lopp, att någon spridning af densamma i riktning från 
norr till söder genom Klarelfven numera ej, åtminstone 
icke söder om Dalby, förekommer samt att den söderut 
i Ny och Ekshärad, hvarest endast få och småväxta, mer 
eller mindre förkrymta buskar anträffats, befinner sig i 
utdöende. Lika litet som beträffande de båda föregående 
kan man för denna art antaga en fix sydgräns, hvilken 
här skulle framgå tvärsöfver Klarelfsområdet. En rekry- 
tering af ungplantor, utan hvilken dess fortsatta bibe- 
hållande ej är möjligt, eger på sin höjd rum i norra Dalby, 
Ö Jfi’ E. Ekies. Bot. Utflykter. 3:dje bandet, sid. 262. 
